ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1297/25	

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бонк Т.Б., Рим Т.Я.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – Рибак А.Ю. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача – Госедло Р.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Тес Ойл Логістик” від 16 лютого 2026 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року (повний текст підписано 26.01.2026), суддя Шкіндер П.А.
у справі № 909/1297/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Тес Ойл Логістик”, м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Західдорбуд”, м. Надвірна, Івано-Франківська область
про стягнення заборгованості в сумі 13 047 090,56 грн

встановив:
05 листопада 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тес Ойл Логістик» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Західдорбуд» про стягнення 13 047 090,56 грн, з яких:
- 3 690 424,20 грн – основного боргу;
- 1 204 178,04 грн – інфляційних втрат за період з 06.01.2024 по 03.11.2025;
- 2 436 330,29 грн – 20% річних за період з 21.11.2023 по 03.11.2025;
- 3 473 552,86 грн – пені за період з 21.11.2023 по 03.11.2025;
- 2 242 605,17 грн – штрафу.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25 позов задоволено частково:
- закрито провадження у справі в частині стягнення 3 690 424,40 грн - основного боргу;
- присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача: 882 051,89 грн – інфляційних втрат за період з 04.07.2024 по 31.12.2025 та 228 180,97 грн – 3% річних за період з 04.07.2024 по 31.12.2025.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Здійснено розподіл судових витрат (судового збору).
Рішення суду мотивоване тим, що на підставі договору про переведення боргу № 03-06/24-1 від 03.06.2024 на ТОВ "Західдорбуд" переведено зобов`язання ПП «Сиплайнзахід» за договором поставки № С-14-36 від 02.05.2023 щодо оплати на користь ТОВ «Тес Ойл Логістик» заборгованості за поставлену продукцію в сумі 5 709 931,40 грн. Водночас, судом встановлено, що зі змісту п.1.2 вказаного договору про переведення боргу (право вимоги на суми фінансових, штрафних санкцій та збитків, яке виникло на день переведення боргу за не виконання чи неналежне виконання первісним боржником зобов`язань за основним договором переводиться за цим договором) та пояснень представниці позивача в судовому засіданні не вбачається можливим встановити суми фінансових, штрафних санкцій та збитків. Разом з тим, надавши оцінку положенням договору про переведення боргу, місцевий господарський суд встановив відсутність у вказаному договорі будь-яких умов про те, що наслідком несвоєчасної оплати відповідачем зазначеної суми заборгованості матиме місце покладення на останнього обов`язку також зі сплати пені, 20% річних та штрафу, розмір яких встановлено умовами договору поставки, стороною якого відповідач не є. Встановивши прострочення відповідачем сплати зобов`язання первісного боржника перед кредитором на умовах договору про переведення боргу в сумі, визначеній в пункті 1.1 цього договору (5 709 931,40 грн) та в строк, обумовлений пунктом 2.1 цього договору (протягом одного календарного місяця з моменту підписання даного договору, тобто до 03.07.24), суд погодився з доводами відповідача про нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України від суми основного зобов`язання за період прострочення, які складають 882 051,89 грн - інфляційних втрат та 228 180,97 грн - 3% річних. Відтак, в задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Щодо стягнення основного боргу в сумі 3 690 424,20 грн, суд закрив провадження у справі, у зв`язку зі сплатою відповідачем вказаної суми під час розгляду справи.
Частково не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Тес Ойл Логістик» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25 в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення 3 473 552,86 грн – пені; 2 242 605,17 грн – штрафу; 322 126,15 грн – інфляційних втрат та 2 208 149,32 грн – процентів річних і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В решті просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, зазначає, що переведення боргу охоплює весь обсяг зобов`язання первісного боржника, а не лише основну заборгованість за договором поставки. Посилається на п.1.2 договору про переведення боргу, згідно з яким, право вимоги на суму фінансових, штрафних санкцій та збитків, яке виникло на день переведення боргу за невиконання чи неналежне виконання первісним боржником зобов`язань за основним договором також переводиться за цим договором, отже, вважає, що сторони погодили переведення разом із основним боргом обов`язок щодо сплати штрафних санкцій, які виникли у зв`язку з порушенням зобов`язання за основним договором. Крім цього, зазначає, що закон не вимагає повторного відтворення у договорі про переведення боргу всіх умов основного договору, включаючи відповідальність, та вважає що достатнім є погодження сторонами умови про заміну сторони у зобов`язанні. Вважає, що висновок суду про те, що відсутність у договорі про переведення боргу окремої умови щодо пені, 20% річних та штрафу звільняє відповідача від відповідальності, суперечить правовій природі переведення боргу та фактично змінює зміст зобов`язання без згоди кредитора. Крім цього, вважає помилковим висновок суду про те, що строк виконання грошового зобов`язання новим боржником настав відповідно до п.2.1 договору про переведення боргу протягом одного календарного місяця з моменту його підписання, тобто до 03.07.2024 року, оскільки зобов`язання з оплати товару виникло на підставі основного договору поставки, а прострочення його виконання настало ще у первісного боржника в момент порушення строків оплати поставленого товару, відтак, вважає, що нарахування штрафних санкцій мало здійснюватися з моменту виникнення прострочення у первісного боржника, а не з 03.07.2024 року. Наголошує, що переведення боргу означає заміну особи у зобов`язанні в повному обсязі, включаючи наслідки його порушення, відтак, на відповідача поширюються умови основного договору щодо пені, 20% річних, штрафу та інших санкцій.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, а оскаржуване рішення – залишити без змін. Зокрема, зазначає, що предметом договору про переведення боргу є лише сума грошових зобов`язань (боргу) первісного боржника у розмірі 5 709 931, 40 грн, яка мала бути сплачена новим боржником (відповідачем) на користь кредитора (позивача) на умовах та у строки, визначені договором про переведення боргу. Також наголошує, що умовами договору сторони погодили зобов`язання первісного боржника перед новим боржником, а саме: в п.2.1 Договору переведення боргу сторони передбачили, що первісний боржник зобов`язується в строк до 31 грудня 2024 року сплатити на користь нового боржника плату за прийняття боргу у розмірі 5 709 931,40 грн або зарахувати зустрічні однорідні вимоги, або іншим способом, при цьому, умов про обов`язок первісного боржника оплатити суму фінансових, штрафних санкцій та збитків, які виникли на день переведення боргу на користь нового боржника договір про переведення боргу не містить; як і не містить умов про узгодження розміру суми фінансових, штрафних санкцій та збитків, які виникли на день переведення боргу і оплата яких покладається на ТОВ «Західдорбуд», як на нового боржника у зобов`язанні; інших доказів про покладення на нового боржника/відповідача обов`язку із сплати пені, 20% річних та штрафу, розмір яких встановлено умовами договору поставки (стороною якого відповідач не є) матеріали справи не містять. Також посилається на акт звірки взаємних розрахунків між сторонами за договором про переведення боргу за період: з 01.06.2024 по 31.03.2025, згідно з яким, станом на 03.06.2024 заборгованість відповідача становила лише 5 709 931,40 грн. Водночас, зазначає, що в п.2.1 договору про переведення боргу визначено строк виконання грошового зобов`язання новим боржником – протягом одного календарного місяця з моменту підписання договору, тобто до 03 липня 2024 року, а у розділі 4 договору передбачено відповідальність нового боржника - визначена цим договором та (або) чинним в Україні законодавством.
Поряд з тим, від сторін до суду надійшли додаткові пояснення.
Судові засідання з розгляду справи апеляційним судом проводилися в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за клопотаннями представників сторін та на підставі відповідних ухвал суду.
Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25 в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тес Ойл Логістик» (в тексті договору – постачальник) та Приватним підприємством «Сиплайнзахід» (в тексті договору – покупець) укладено договір поставки № С-14-36, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов`язується проводити поставку (продаж) покупцю у власність (повне господарське відання) сіль в асортименті (в тексті договору – товар), окремими партіями, відповідно до замовлення покупця, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього договору.
Відповідно до п.1.2 Договору поставки асортимент, найменування, кількість, одиниця виміру, ціна та загальна вартість товару зазначаються у первинних документах постачальника, які після підписання сторонами мають юридичну силу специфікації в розумінні статті 266 Господарського кодексу України, та є невід`ємною частиною цього договору.
Ціна товару узгоджується шляхом підписання первинних документів сторонами (п.3.1 Договору поставки).
Згідно з п.3.6 Договору поставки розрахунки за кожну партію товару, що поставляється, здійснюються покупцем в національній валюті України безготівковим перерахунком коштів на поточний рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати за партію товару на підставі рахунку-фактури, яка направляється постачальником покупцю будь-яким зручним для сторін способом, через імейл, месенджери тощо.
Товар вважається повністю оплаченим з дня надходження всієї суми коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.п.3.7, 3.8 Договору поставки).
У п.п.5.1, 5.2 Договору поставки сторони погодили, що за порушення умов цього договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України. Винна сторона відшкодовує другій стороні завдані збитки, у порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Відповідно до п.5.7 Договору поставки покупець за порушення строків оплати поставленого товару сплачує на користь постачальника суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 20 (двадцяти) процентів річних за користування чужими грошовими коштами, також пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми неоплаченої вартості товару за кожен день прострочення виконання зобов`язання по оплаті, а за прострочення понад 30 (тридцять) календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченої заборгованості.
При доведенні спору до розгляду в суді, покупець, окрім неустойки, встановленої в пункті 5.7 даного договору, відшкодовує понесені постачальником збитки: розмір інфляції; в разі прострочки оплати товару покупець сплачує постачальнику 20% (двадцять) відсотків річних від суми поставленого, але не оплаченого товару, за весь період користування чужими грошовими коштами; упущену вигоду та витрати по оплаті юридичних послуг (правничу допомогу) (п.5.10 Договору поставки).
Згідно з п.5.12 Договору поставки сторони погоджуються, що неустойки/штрафи за цим договором стягуються за весь період прострочення, без урахування норми ч.6 ст.232 Господарського кодексу України стосовно обмеження такого строку шістьма місяцями. Строк спеціальної позовної давності за цим Договором стосовно стягнення неустойки/штрафу становить 3 (три) роки.
На виконання умов договору поставки постачальником (позивачем) здійснено ряд поставок товару, на кожну поставку надані первинні документи, які підписані покупцем, що підтверджують здійснення поставки. Усі первинні документи (видаткові накладні, акти приймання-передачі продукції (товарів), додаткові угоди, ТТН), які містяться в матеріалах справи, підписані покупцем без жодних зауважень та претензій.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, покупець - ПП «Сиплайнзахід», прийнявши поставлений позивачем товар та підписавши первинні документи без зауважень, всупереч умовам договору та нормам чинного законодавства України, несвоєчасно здійснював оплату за такий товар, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість перед постачальником (позивачем), яка станом на 03 червня 2024 року становила 5 709 931,40 грн, що не заперечується сторонами у справі.

Поряд з цим, судом встановлено, що 03 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тес Ойл Логістик» (в тексті договору – кредитор), Приватним підприємством «Сиплайнзахід» (в тексті договору – первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Західдорбуд» (в тексті договору – новий боржник) укладено договір переведення боргу № 03-06/24-1, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1, в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний боржник переводить свій борг (обов`язки) за договором поставки № С-14-36 від 02 травня 2023 року в сумі 5 709 931,40 грн, надалі іменується – основний договір, укладений між первісним боржником та кредитором, і зобов`язується сплатити новому боржникові за прийняття боргу визначену цим договором плату, а новий боржник замінює первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного вище основного договору, і приймає на себе обов`язки первісного боржника за основним договором.
Згідно з п.1.2 Договору про переведення боргу право вимоги на суму фінансових, штрафних санкцій та збитків, яке виникло на день переведення боргу за невиконання чи неналежне виконання первісним боржником зобов`язань за основним договором, переводиться за цим договором.
Кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.3 Договору про переведення боргу).
Відповідно до п.2.1 Договору про переведення боргу строк виконання грошового зобов`язання новим боржником - протягом одного календарного місяця з моменту підписання даного договору. Борг може бути погашений новим боржником достроково.
У п.2.2 Договору про переведення боргу сторони погодили, що первісний боржник зобов`язується в строк до 31 грудня 2024 року сплатити на користь нового боржника плату за прийняття боргу в розмірі 5 709 931,40 грн або зарахувати зустрічні однорідні вимоги, або іншим способом. Первісний боржник має право розрахуватися достроково.
Пунктом 3.1 Договору про переведення боргу сторони підтвердили, що первісним боржником передано новому боржнику всю необхідну інформацію (документацію), пов`язану з основним договором, в тому числі основний договір та всю первинну документацію до нього.
Згідно з п.4.1 Договору про переведення боргу у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору, винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством.
Договір про переведення боргу підписано керівниками трьох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб – сторін договору.
Судом встановлено, що новий боржник, всупереч умовам договору про переведення боргу не виконав свій обов`язок щодо оплати кредитору переведеного боргу в сумі 5 709 931,40 грн протягом одного календарного місяця з моменту підписання договору про переведення боргу, тобто до 03 липня 2024 року включно.
Лише 19 грудня 2024 року новий боржник сплатив кредитору 92 147,20 грн.
Відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.06.2024 по 31.03.2025, підписаного обома сторонами, кінцеве сальдо на користь ТОВ «Тес Ойл Логістик» складало 5 617 784,20 грн.
Після підписання Акту звірки, новим боржником сплачено кредитору ще 1 927 360 грн, а саме: 18.06.2025 – 427 360 грн, 18.07.2025 – 500 000 грн, 29.07.2025 – 500 000 грн та 12.09.2025 – 500 000 грн.
Відтак, станом на 29 вересня 2025 року основна заборгованість відповідача перед позивачем складала 3 690 424,20 грн.
30 вересня 2025 року кредитор звернувся до нового боржника з претензією вих.№ 29/09/25-1 від 29.092025, в якій просив протягом 5 днів з моменту отримання претензії сплатити основну суму заборгованості, а також штрафні санкції, пеню, індекс інфляції та проценти за користування чужими грошовими коштами; надано відповідні реквізити для оплати.
Відповіді на зазначену претензію матеріали справи не містять.
У листопаді 2025 року ТОВ «Тес Ойл Логістик» звернулося до суду з цим позовом про стягнення з ТОВ «Західдорбуд» 13 047 090,56 грн, з яких: 3 690 424,20 грн – основний борг; 1 204 178,04 грн – інфляційні втрати; 2 436 330,29 грн – 20% річних; 3 473 552,86 грн – пеня; 2 242 605,17 грн – штраф.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем сплачено основний борг в сумі 3 690 424,20 грн, у зв`язку з чим, суд закрив провадження у справі в цій частині, що не оскаржується жодною із сторін.

Як зазначалося вище, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України: 882 051,89 грн – інфляційних втрат та 228 180,97 грн – 3% річних; в задоволенні решти позовних вимог суд відмовив, встановивши, що за договором про переведення боргу на нового боржника переведено лише суму основного боргу, проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст.509 ЦК України).
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу вимог статей 526, 525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України).
Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, покупець, прийнявши поставлений позивачем товар, обов`язок щодо оплати вартості такого товару виконував неналежним чином.
Разом з тим, згідно з ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 521 ЦК України передбачено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
До істотних умов договору про переведення боргу застосовуються загальні вимоги ЦК України про умови договорів. Істотною є умова про предмет договору. Предметом договору про переведення боргу є перекладення боргу на нового боржника та борг (зобов`язання) як такий – зміст і обсяг обов`язку, який переводиться на нового боржника.
Як встановлено судом вище, між сторонами цієї справи, а також Приватним підприємством «Сиплайнзахід» (первісним боржником) укладено договір про переведення боргу за умовами якого, первісний боржник переводить свій борг (обов`язки) за договором поставки № С-14-36 від 02 травня 2023 року в сумі 5 709 931,40 грн, а новий боржник замінює первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного вище основного договору, і приймає на себе обов`язки первісного боржника за основним договором. Сторони у п.1.2 договору погодили, що за цим договором також переводиться право вимоги на суму фінансових, штрафних санкцій та збитків, яке виникло на день переведення боргу за невиконання чи неналежне виконання первісним боржником зобов`язань за основним договором. Кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.3 Договору про переведення боргу).
З наведеного вище вбачається, що за договором про переведення боргу № 03-06/24-1 від 03.06.2024 до відповідача (нового боржника) перейшли зобов`язання первісного боржника щодо оплати як основного боргу, так і штрафних санкцій за договором поставки № С-14-36 від 02.05.2023.
Твердження суду першої інстанції про те, що зі змісту п.1.2 договору про переведення боргу та пояснень представниці позивача в судовому засіданні не вбачається можливим встановити суми фінансових, штрафних санкцій та збитків, є безпідставними, оскільки у вказаному пункті зазначено про те, що право вимоги на суму фінансових, штрафних санкцій та збитків також переводиться за цим договором, а до позовної заяви позивачем долучено відповідний розрахунок штрафних санкцій, а також відповідну первинну документацію: договір поставки, додаткові угоди до договору поставки, заявки на поставку автомобільним транспортом, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти приймання-передачі продукції. Також до позовної заяви долучено фільтровані виписки з рахунку позивача.
За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість встановити суми відповідних штрафних санкцій.
Перевіривши розрахунки позивача, дослідивши надану первинну документацію, колегія суддів встановила, що станом на час укладення договору про переведення боргу – 03 червня 2024 року, у первісного боржника існував борг щодо сплати кредитору (позивачу): 5 709 931,40 грн – основного боргу; 202 177,77 грн – інфляційних втрат за період з 06.01.2024 по 02.06.2024; 854 720,93 грн – 20% річних за період з 21.11.2023 по 02.06.2024; 1 227 664,61 грн – пені за період з 21.11.2023 по 02.06.2024 та 898 005,70 грн – штрафу, у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором поставки № С-14-36 від 02.05.2023.
Зобов`язання первісного боржника щодо сплати вказаних штрафних санкцій та нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, в силу п.1.2 Договору про переведення боргу, перейшли від первісного боржника до нового, поряд з основним боргом та останній повинен такі виконати.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що оскільки умовами договору про переведення боргу не було визначено обов`язку первісного боржника сплатити новому боржнику плату за прийняття боргу за штрафними санкціями, відтак, такий борг не перейшов до нового боржника. Так, ціна договору про переведення боргу визначається за правилами ст.632 ЦК України: за домовленістю сторін або виходячи з умов договору, або виходячи зі звичайних цін, які склалися на аналогічні послуги на момент укладення договору. Судом встановлено, що у п.2.2 договору про переведення боргу сторони погодили, що первісний боржник зобов`язується в строк до 31 грудня 2024 року сплатити на користь нового боржника плату за прийняття боргу в розмірі 5 709 931,40 грн або зарахувати зустрічні однорідні вимоги, або іншим способом. Разом з тим, сплата первісним боржником новому боржнику всієї суми заборгованості включно із штрафними санкціями та іншими нарахуваннями, підтверджувала б можливість виконання ним своїх зобов`язань перед кредитором за договором поставки та можливість повного погашення заборгованості, що існувала станом на час укладення договору про переведення боргу. Водночас, наведене ставило б під сумнів доцільність укладення такого договору.
Щодо нарахування позивачем інфляційних втрат, 20% річних, пені та штрафу за період після укладення договору про переведення боргу (03.06.2024), колегія суддів звертає увагу на умову п.2.1 договору, а саме: що строк виконання грошового зобов`язання новим боржником – протягом одного календарного місяця з моменту підписання даного договору. Тобто – до 03 липня 2024 року включно.
Статтею 530 ЦК України визначено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
З огляду на наведене, колегія суддів не погоджується з розрахунком позивача в частині нарахування відповідних штрафних санкцій та нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за період: з дати укладення договору про переведення боргу (03 червня 2024 року) до 03 липня 2024 року включно.
Разом з тим, оскільки новий боржник не виконав обов`язку щодо сплати боргу у строк, визначений у п.2.1 договору про переведення боргу, відтак, ним порушено зобов`язання та починаючи з 04 липня 2024 року він вважається таким, що прострочив його виконання.
Водночас, враховуючи умови договору про переведення боргу, зокрема те, що новий боржник замінює первісного боржника у зобов`язанні за договором поставки № С-14-36 від 02 травня 2023 року, новий боржник відповідає перед кредитором в межах, визначених саме договором поставки, яким передбачено, що за порушення строків оплати поставленого товару покупець сплачує на користь постачальника суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 20% річних за користування чужими грошовими коштами, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми неоплаченої вартості товару за кожен день прострочення виконання зобов`язання по оплаті, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми простроченої заборгованості (п.5.7). При цьому, неустойки/штрафи за цим договором стягуються за весь період прострочення, без урахування норми ч.6 ст.232 ГК України стосовно обмеження такого строку шістьма місяцями (п.5.12).
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про відсутність вказаних умов у договорі про переведення боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку дублювати умови договору, за яким переводиться борг у договорі про переведення такого. Умова договору про переведення боргу щодо заміни первісного боржника новим боржником є достатньою підставою вважати, що новий боржник прийняв на себе відповідні обов`язки за основним договором (поставки).
З огляду на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про нарахування відповідачу інфляційних втрат, 20% річних та пені за період з 04 липня 2024 року по 03 листопада 2025 року.
Місцевий господарський суд, взявши до уваги поданий відповідачем розрахунок, не врахував наведеного вище, відтак, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача лише 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 ГПК України, без урахування умов договору поставки щодо відповідальності покупця.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст.625 ЦК України).
В силу ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Крім цього, статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.
Частиною 1 ст.230 ГК України (чинного станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).
Згідно з ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч.2 ст.343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За загальним правилом, визначеним частиною 6 статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Слід зазначити, що умовами договору поставки сторони погодили, що неустойки/штрафи за цим договором стягуються за весь період прострочення, без урахування норми ч.6 ст.232 ГК України стосовно обмеження такого строку шістьма місяцями (п.5.12).
Перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів погоджується з такими в частині нарахування відповідачу інфляційних втрат, 20% річних та пені, починаючи з 04 липня 2024 року (з дати, з якої у нього виникло прострочення виконання зобов`язання) до 03 листопада 2025 року, однак, не погоджується з повторним нарахуванням штрафу в розмірі 1 344 599,47 грн (7% від суми простроченої заборгованості - п.5.7 договору поставки) після 04 липня 2024 року, оскільки такий штраф було нараховано позивачем первісному боржнику та, як встановлено судом вище, борг за таким штрафом переведено на нового боржника за договором про переведення боргу.
З розрахунку позивача вбачається, що такий штраф після укладення договору про переведення боргу ним нараховувався неодноразово в сумах: 399 695,20 грн, 393 244,89 грн, 293 329,69 грн та 258 329,69 грн на одну і ту ж заборгованість (кожного разу після сплати новим боржником частини заборгованості).
Слід зазначити, що повторне нарахування штрафу за невиконання одного і того ж зобов`язання не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.
Відтак, перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів погоджується з нарахуванням відповідачу починаючи з 04 липня 2024 року та по 03 листопада 2025 року: 831 975,98 грн – інфляційних втрат, 1 413 437,15 грн – 20% річних та 2 023 620,36 грн – пені.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем визначено період нарахування штрафних санкцій, а саме: з 21.11.2023 по 03.11.2025, в той час як судом першої інстанції, врахувавши контррозрахунок відповідача, присуджено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати з 04.07.2024 по 31.12.2025.
Згідно з ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задоволивши позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період більший, ніж той, що просив позивач у позовній заяві, всупереч ч.2 ст.237 ГПК України, вийшов за межі позовних вимог.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 7 451 602,50 грн, з яких: 1 034 153,75 грн – інфляційних втрат, 2 268 158,08 грн – 20% річних, 3 251 284,97 грн – пені та 898 005,70 грн – штрафу. Водночас вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 20% річних та пені, нарахованих за період з 03 червня по 03 липня 2024 року, а також штрафу, повторно та неодноразово нарахованого після 03 червня 2024 року, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про: часткове задоволення апеляційної скарги позивача, зміну рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, та абзацу 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західдорбуд» (78405, Івано-Франківська область, Надвірнянський район, м. Надвірна, вул. Майданська, буд.2, код ЄДРПОУ - 42836751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес Ойл Логістик" (02100, м. Київ, Б. Верховної Ради, буд. 7, приміщення 5, код ЄДРПОУ - 44907923) 1 034 153,75 грн – інфляційних втрат, 2 268 158,08 грн – 20% річних, 3 251 284,97 грн – пені та 898 005,70 грн – штрафу.». В решті рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.
Поряд з тим, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення, враховуючи положення ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 203 563,88 грн – у відшкодування витрат по сплаті судового збору (з яких: 89 419,23 грн – за подання позову та 114 144,65 грн – за подання апеляційної скарги).
Керуючись ст.ст.129, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тес Ойл Логістик» задоволити частково.
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Абзац 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західдорбуд» (78405, Івано-Франківська область, Надвірнянський район, м. Надвірна, вул. Майданська, буд.2, код ЄДРПОУ - 42836751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес Ойл Логістик" (02100, м. Київ, Б. Верховної Ради, буд. 7, приміщення 5, код ЄДРПОУ - 44907923) 1 034 153,75 грн – інфляційних втрат, 2 268 158,08 грн – 20% річних, 3 251 284,97 грн – пені та 898 005,70 грн – штрафу».
В решті рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2026 року у справі № 909/1297/25 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західдорбуд» (78405, Івано-Франківська область, Надвірнянський район, м. Надвірна, вул. Майданська, буд.2, код ЄДРПОУ - 42836751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес Ойл Логістик" (02100, м. Київ, Б. Верховної Ради, буд. 7, приміщення 5, код ЄДРПОУ - 44907923) 203 563,88 грн – у відшкодування судового збору.
На виконання постанови видати накази.
Матеріали справи № 909/1297/25 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 07 липня 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Рим Т.Я.