ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

8 липня 2026 року      м. Чернівці  справа № 716/2222/25
провадження№22-ц/822/686/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б.  
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Черновська А.К.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано наступним. 30.05.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №3587408339-356458, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4500,00 грн., (п.1.1 договору, р.3, паспорту кредиту), строком на 22 дні (п.2.1. договору, р.3, р.4 паспорту кредиту, п.1. графіку розрахунків), зі сплатою відсотків 2,00% на добу.
Договір №3587408339-356458 від 30.05.2021, графік платежів до договору, паспорт споживчого кредиту підписані позичальником одноразовим ідентифікатором, який було йому надіслано позивачем на мобільний номер вказаний у заявці.
Позивачем виконано умови кредитного договору та перераховано 30.05.2021 о 10:18 годині відповідачу на картку НОМЕР_1 через платіжну систему ТОВ «ТАС ЛІНК» грошові кошти в сумі 4500,00 грн, що підтверджено повідомленням про здійснення платежу.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором № 3587408339-356458 від 30.05.2021 в розмірі 15390,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом 4500,00 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 10890,00 грн.
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» непогашену заборгованість за кредитним договором № 3587408339-356458 від 30.05.2021 в розмірі 15390,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом 4500,00 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 10890,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2026 року позов ТОВ «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за Договором № 3587408339-356458 від 30.05.2021 року в розмірі 6480грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1019,83грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 866,28грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «КОШЕЛЬОК» просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2026 року в частині відмови, та ухвалити нове, яким позов ТОВ «КОШЕЛЬОК» задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором № 358740 8339-356458 від 30.05.2021 в розмірі 15 390,00грн., що складається заборгованість за сумою кредиту: 4 500,00 грн.; заборгованість за відсотками за користування позикою: 10 890,00 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт зазначає, що кредитний договір між сторонами був укладений у відповідності до вимог закону, відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору у запропонованій формі.
Зазначає, що у п.3.6 Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користуванням кредитом є відкладальною обставиною, що в розумінні ст.212 ЦК України, має наслідком продовження строку користування кредитом. Згідно пунктів 3.7 і 3.8 Договору, зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду. З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту з кожен день користування ним.
Вказує, сторони Договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення Договору (22 днів плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов Договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення Лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 21.06.2021 року до 18.09.2021 року, є погодженим сторонами Договору.
Зазначає, що до спливу Лояльного періоду у 22 дні відповідач не виконав свій обов`язок за Договором та не повернув кредит, що підтверджується доданим до позовної заяви детальним розрахунком заборгованості. Отже, відповідач продовжив користуватися кредитом після закінчення Лояльного періоду, що за Договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 112 днів з моменту укладення Договору до 18.09.2021 року. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. Договору, є законним.
Стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення нарахований процентів не врахував, що період користування кредитом було продовжено внаслідок відкладальної обставини та сторони не погоджували два строки кредитування.
Щодо справедливості та розміру нарахований процентів за користування кредитом, позивач зазнає, що на момент укладення договору відповідач не заявляв додаткових вимог щодо умов договору, погодився з усіма його умовами, в тому числі і з розміром відсоткової ставки та погодився отримати кредит саме на умовах, визначених у договорі, отримав кредит, при цьому не відмовився від договору протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах ст.15 ЗУ «Про споживче кредитування».

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що 30.05.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №3587408339-356458, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4500,00 грн (п.1.1 договору, р.3, паспорту кредиту), строком на 22 дні (п.2.1. договору, р.3, р.4 паспорту кредиту, п.1. графіку розрахунків), зі сплатою відсотків 2,00% на добу.
Відповідно до п.2.4 договору кредит надається позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці.
Договір №3587408339-356458 від 30.05.2021, графік платежів до договору, паспорт споживчого кредиту підписані позичальником одноразовим ідентифікатором, який було йому надіслано позивачем на мобільний номер вказаний у заявці.
Із візуальної форми послідовності дій клієнта видно, що ОСОБА_1 як позичальник за кредитним договором, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши позивачу персональні дані (РНОКПП, номер телефону, адресу електронної пошти (а.с.35), що узгоджується з реквізитами позивальника ОСОБА_1 , зазначеними у кредитному договорі №3587408339-356458 від 30.05.2021.
Пунктами 9.1., 9.5. кредитного договору №3587408339-356458 від 30.05.2021 визначено, що договір включає в себе і підтвердження ознайомлення, що цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості електронного підпису Позичальника буде використовуватись одноразовиий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію». Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
Пунктами 9.1., 9.5. кредитного договору №3587408339-356458 від 30.05.2021 визначено, що договір включає в себе і підтвердження ознайомлення, що цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості електронного підпису Позичальника буде використовуватись одноразовиий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію». Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором № 3587408339-356458 від 30.05.2021 в розмірі 15390,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом 4500,00 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 10890,00грн.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «КОШЕЛЬОК», суд першої інстанції виходив з того, що сторони спірного договору позики погодили строк кредитування - 22 доби.
Отже, проценти за користування позикою можуть бути нараховані лише в межах погодженого сторонами строку кредитування (22 дні), тобто строку, на який були надані кошти.
Розмір заборгованості відповідача за процентами, нарахованими за 22 дні за ставкою 2,00 %, становить 1980,00 грн (4500,00 грн х 2,00 % х 22 дні).
Враховуючи вищевикладене, нарахування процентів за кредитним договором після спливу 22 діб кредитування, тобто після 20.06.2021 не відповідає умовам кредитного договору, вимогам чинного законодавства, а отже є необґрунтованим.
Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст.205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).
Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Так, договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор (7659) в якості аналога власноручного підпису позичальника, крім того, в особистому кабінеті, останній вказав номер банківської карти, на яку кредитор мав перерахувати кошти: НОМЕР_1 . 
Доказів на спростування зазначено не надано.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами був укладений договір №3587408339-356458 від 30.05.2021 року в електронному вигляді, підписаний одноразовим ідентифікатором.
Що стосується заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст.1048 ЦК України.
Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19). 
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі ст.625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 дійшла наступних висновків.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст.1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених ст.625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи ч.2 та ч.3 ст.6 і ст.627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в п.22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17.
У ч.3 ст.6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто ч.3 ст.6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Так, умовами договору в розділі 2 «Строки в договорі» (п.2.1.) було обумовлено надання кредиту строком на 22 (днів), а також, що встановлений в п.2.1. Договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом (п.2.2.).
В п.3.6. 3.8. Договору розділу 3 «Плата за користування» сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: пункт 3.7. зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; пункт 3.8. з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 (вісімсот три) процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Як вбачається з матеріалів справи, до спливу Лояльного періоду у 22 днів відповідач не виконав свій обов`язок за Договором та не повернув кредит та навіть не сплатив проценти за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості.
Позивач, нараховуючи заборгованість по процентах після закінчення строку дії договору (12 дні), виходив з іншого строку кредитування (п.3.7 договору) та процентної ставки (п.3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem).
В свою чергу, із встановлених та досліджених умов кредитного договору вбачається, що розділ 3 Договору «Плата за користування» одночасно містить посилання на ст.212 ЦК України, яка регулює умовні правочини, у даному випадку - правочин під відкладальною умовою, порушення кредитного зобов`язання як підставу для збільшення процентів (відкладальна умова) та сплату підвищених процентів як наслідок порушення кредитного зобов`язання саме за користування кредитом.
Отже, сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у царині охоронних відносин, зокрема, ст.625 ЦК України.
У цій справі, на думку позивача, підвищення розміру процентів, що визначені в п.3.8. кредитного договору, є платою за користування кредитними коштами за межами строку кредитування з посиланням на норму ст.212 ЦК України.
Встановлюючи у п.3.8. Договору підвищений процент саме за користування кредитом після порушення кредитного зобов`язання, сторонами було встановлено підвищене основне зобов`язання зі сплати договірних процентів у силу ст.212 ЦК України, на яку прямо посилається п.3.6. Договору.
Пов`язуючи одночасно підвищений процент за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, сторони встановили фактично підвищений договірний процент як частину основного зобов`язання за користування кредитними коштами поза строком кредитування.
Щодо стягнення з відповідача відсотків, суд першої інстанції зазначив, що позивач, нараховуючи заборгованість по процентах після закінчення строку дії договору (12 днів), виходив з іншого строку кредитування (п.3.7 договору) та процентної ставки (п.3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин. Зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem).
Отже, за наведених обставин, позивач не вправі був нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом на протязі 90 днів у розмірі 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним після закінчення лояльного періоду.
Таким чином, суд дійшов висновку про стягненню з відповідача на користь позивача відсотків за період з 30.05.2021 по 20.06.2021, в межах лояльного періоду (22 доби), які згідно розрахунку становлять 1980,00 грн. (4500,00 грн х 2,00 % х 22 дні).
Як встановлено судом, строк кредитування за договором про споживчий кредит був погоджений сторонами та становив 22 дня. Після того сторони не укладали договір про продовження строку дії договору і не погоджували строк кредитування. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
За даних обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що сторони погодили строк користування кредитом тривалістю 112 дні (22 днів лояльного періоду та 90 днів продовженого строку) – до 18 вересня 2021 року. Продовження строку було обумовлене користуванням кредитом після закінчення лояльного періоду, тому цей строк є погодженим сторонами. Матеріали справи підтверджують, що відповідач не повернув кредит у межах 22-го дня лояльного періоду, а отже продовжив користування ним. Це спричинило настання передбаченої договором відкладальної обставини, внаслідок чого строк користування кредитом продовжився, та нарахування процентів за цей період відповідно до п. 3.8 договору є правомірним.
Апеляційний суд не погоджується з зазначеними доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Так, згідно п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час закінчення лояльного періоду - 20 червня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, що визначений в п. 2.1 договору, оскільки підставою до їх нарахування фактично є неналежне виконання позичальником умов договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 2.1 договору строк, що має наслідком відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України.
Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, ґрунтуються на наявних у справі доказах та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
Щодо витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції
У своїй позовній заяві та апеляційні скарзі позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025; додаток до договору про надання правової допомоги від 12.02.2025, згідно з яким витрати позивача на правничу допомогу складають 10000,00 грн., а відповідачем – договір про надання правої допомоги від 19.12.2025, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 19.12.2025, акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги від 30.12.2025, платіжну інструкцію №Т7М9-71НМ-ЕХХА-4ТВ8 від 21.12.2025 на суму 5775,00 грн.
Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки судом правильно застосовані норми ст. ст. 137, 141, ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ціну позову, на те, що справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат апеляційним судом, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не здійснюється і вимоги про стягнення з відповідача судових витрат заявлені в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді І.Б. Перепелюк
І.М. Литвинюк
І.Н. Лисак