ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6919/26 Справа № 183/4184/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши без повідомлення учасників справи в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя першої інстанції Оладенко О.С.),

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу, про стягнення Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126626,50 грн.
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 .
Із вказаною ухвалою суду не погодився заявник, та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Мотивує скаргу тим, що в матеріалах справи є відповідна Довідка про середній заробіток Заявника, яку добровільно видав Боржник, а саме завірена належним чином копія Довідки про середньоденну заробітну плату № 50 від 25.03.2026 року (оригінал знаходиться в Терцентрі соціального обслуговування м. Самар), яка є належним і допустимим доказом при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Про вказаний період в шість місяців свідчить запис в трудовій книжці про звільнення та дата подачі відповідної заяви до суду першої інстанції. Самостійний розрахунок Заявником конкретної суми стягнення за вказаний період шість місяців є належним і допустимим доказом. Адже суд має можливість перевірити і дослідити правильність розрахунку конкретної суми за зазначений час. 
ОСОБА_1 , просив ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Від Територіального центру відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо відмови у видачі судового наказу.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про відмову у видачі судового наказу, то справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу просив стягнути з боржника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2024 року по 15.09.2024 року у розмірі 126626,50.
Вказану заяву він мотивував тим, що наявне рішення у справі № 183/11034/24 від 26.11.2024 року, яке набрало законної сили про стягнення на його користь з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська заробітної плати при звільненні в сумі 25837,34 грн.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що викладені заявником обставини не свідчать про безспірність вимог щодо стягнення середнього заробітку.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції
Відповідно до положень ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Так, зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Згідно ч.2 ст.161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Відповідно до ч.3 ст.163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Пунктом 1 ч.1 ст.165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Тобто, заявник вправі звертатися до суду як і в порядку наказного, так і в порядку спрощеного позовного провадження з вимогами як про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Окремий розгляд однієї із вимог наведених вище не виключає подальшу можливість заявника звернутися до суду з іншою вимогою у відповідності до вимог чинного законодавства.
Водночас, розглядаючи такі вимоги, суд першої інстанції повинен встановити факт відсутності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання та, як наслідок, вирішити питання про видачу судового наказу.
Як визначено п.5 ч.2 та п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України, у заяві про видачу наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, та до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Надаючи правову оцінку наявним у справі доказам, колегія суддів враховує наступне.
Заявляючи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 навів власний розрахунок, виходячи з середньоденної заробітної плати 974,05 грн., згідно наявної у справі довідки №50 від 25.03.2026 року за період з 16.03.2024-15.09.2024 року (за 130 робочих днів) у розмірі 126626,50 грн.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та підлягає розрахунку у відповідності до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок).
З урахуванням зазначених норм, зокрема, абз. 3, 4 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Отже, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів.
Як стверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 був звільнений у березні 2024 року, відповідно, два місяці, які передували його звільненню були: січень-лютий 2024 року.
Із наданої довідки №50 від 25.03.2026 року, виданої Територіальним центром соціального обслуговування вбачається про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 : за червень 2023 року 23641,20 грн. за липень 2023 року 2658,08 грн.
З наведеного слід дійти висновку, що у цей період ОСОБА_1 працював і за фактично відпрацьований час йому була нарахована заробітна плата, яка не була виплачена.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає. що стягувач не надав безспірних доказів щодо розміру середнього заробітку, оскільки, як було встановлено матеріалами справи, наявні у справі докази не містять інформації щодо заробітної плати, за останні два місяці роботи апелянта.
Отже, відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що з долучених до заяви про видачу судового наказу документів не вбачається безспірності та беззаперечності заявлених ним вимог.
Відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
З урахуванням вищезазначеного й того, що з матеріалів справи вбачається, що з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку наявний спір, адже наявна у справі довідка №50 від 25.03.2026 року не свідчить про безспірність заявлених вимог, заявником не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про спірний характер таких вимог, які заявник повинен заявити в загальному позовному провадженні, шляхом пред`явлення позову.
Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даного питання не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями. 367, 368, 374, 375, 381-384 апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк