Справа № 369/5325/26
Провадження № 2/369/10834/26
РІШЕННЯ
Іменем України

16.09.2026 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Дубас Т.В.,
при секретарі судового засідання Мосійчук А.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
У С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (далі – ТОВ «Новий колектор») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 28 квітня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» ( далі - ТОВ «Селфі Кредит») та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №2265641 (далі – кредитний договір), який підписано шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на йому номер мобільного телефону. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами договору, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
За умовами договору 28 квітня 2025 року ТОВ «Селфі Кредит» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 8000 грн., зарахувавши кошти на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у договорі, на умовах строковості, зворотності, платності, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторони погодили, що кредит надається на строк 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% в день.
Відповідач отримав кредитні кошти, однак свої зобов`язання за договором належним чином не виконав.
26 листопада 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Новий колектор» укладено договір факторингу №261125/1, відповідно до умов якого ТОВ «Новий колектор» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту №2265641.
Оскільки ОСОБА_1 всупереч умов договору не виконує взяті на себе зобов`язання, тому товариство змушене було звернутися до суду за захистом своїх прав.
З огляду на викладене, ТОВ «Новий колектор» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором кредиту, яка утворилась станом на 26 листопада 2025 року в розмірі 28960 грн., з яких: 8000 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 16960 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 4000 грн. – штраф, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн., та витрати, понесені внаслідок відправлення позовної заяви відповідачу в сумі 252,18 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.03.2026 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Заперечень щодо розгляду справи без виклику сторін не надійшло.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28 квітня 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» №2265641.
Вказаний договір, додаток №1 до нього – Графік платежів, додаток №2 «Інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг» підписані ОСОБА_1 28 квітня 2025 року о 14:46:11 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Р387», а паспорт споживчого кредиту підписано ним 28 квітня 2025 року о 14:44:28 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «В806».
Відповідно до п.п.1.1, 1.2., 1.3 кредитного договору товариство зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 8000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надано строком на 360 днів, дата повернення кредиту – 23 квітня 2026 року, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів; стандартна процентна ставка – 1 % в день, яка застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 договору.
У Графіку платежів, який є додатком №1 до кредитного договору, сторони узгодили, що дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів – 23 квітня 2026 року, сума кредиту - 2400 грн., сума нарахованих процентів за користування кредитом – 2400 грн.
Відповідно до п.2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу НОМЕР_1 .
Відповідно до інформаційної довідки №20251126-1278 від 27 листопада 2025 року, виданої ТОВ «Пейтек», на підставі договору про переказ коштів №01042024-2 від 01.04.2024, укладеного з ТОВ «Селфі Кредит», через платіжну систему «Pay Tech» 28 квітня 2025 року о 14:48:10 ТОВ «Пейтек» від імені ТОВ «Селфі Кредит» перерахувало кошти в сумі 8000 грн. на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 .
26 листопада 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Новий колектор» укладено договір факторингу №261125/1, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) ТОВ «Новий колектор» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Новий колектор» приймає належні ТОВ «Селфі Кредит» права вимоги до боржників, що вказані у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників від 26 листопада 2025 року до договору факторингу №261125/1 від 26 листопада 2025 року ТОВ «Новий колектор» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 (порядковий номер у Реєстрі боржників 1036) за договором кредиту №2265641 від 28 квітня 2025 року в сумі 28960 грн., з яких 8000 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 16960 грн. – заборгованість за процентами, 4000 грн. – заборгованість по штрафах.
З моменту набуття права вимоги за кредитним договором ТОВ «Новий колектор» жодних нарахувань процентів та штрафних санкцій за цим договором не здійснювало.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч.1 ст.1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст.513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною першою ст.1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Надані позивачем та досліджені судом письмові докази вказують на те, що 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Селфі Кредит» в електронній формі кредитний договір, за умовами якого вказана фінансова компанія перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 8000 грн.
Як вбачається зі змісту договору кредиту, він підписаний електронним підписом ОСОБА_1 , який відтворений шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, який був надісланий йому на номер мобільного телефону. При укладанні кредитного договору вчинено ряд дій, без здійснення яких договір був би не укладеним, що в свою чергу підтверджує укладення вказаного договору в електронній формі.
У подальшому за договором факторингу ТОВ «Новий колектор» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
Тому, ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Новий колектор» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором.
Представлений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає умовам договору, в якому відображено інформацію стосовно розміру основного боргу 8000 грн., загального строку користування кредитом – 360 днів, тобто по 24 квітня 2026 року, періоду нарахування процентів в межах строку дії договору кредиту.
У справі відсутні інші дані, які б давали достатні підстави для обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаного доказу і правильності нарахованої позивачем суми боргу за цим договором.
Оскільки ОСОБА_1 отримані кошти у визначений договором строк не повернув, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу та відсотками, які доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на законі та кредитному договорі підлягають задоволенню і з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором кредиту №2265641 від 28 квітня 2025 року в розмірі 24960 грн., з яких: 8000 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 16960 грн. – заборгованість по відсотках.
Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Новий колектор» просило також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 4000 грн. заборгованості по штрафах.
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Оскільки штраф за кредитним договором в розмірі 4000 грн. нарахований у період дії в Україні воєнного стану, то ОСОБА_1 звільняється від обов`язку його сплати на користь ТОВ «Новий колектор».
Викладення на підставі Закону України від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» у новій редакції пункту 6 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1734-VIII «Про споживче кредитування» не змінює визначене ЦК України правове регулювання звільнення позичальників від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за кредитними договорами у період дії воєнного стану.
З огляду на викладене, у стягненні штрафу в розмірі 4000 грн. слід відмовити.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Верховний Суд в постанові від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19).
На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано суду договір №07-24-НК про надання правової допомоги від 02.07.2024 р.; додаткову угоду від 14.08.2024 р. №4 до Договору про надання правової допомоги №07/24-НК від 02.07.2024 року, додаткову угоду від 03.04.2025 р. №17 до Договору про надання правової допомоги №07/24-НК від 02.07.2024 року, додаткову угоду від 16.04.2025 р. №19 до Договору про надання правової допомоги №07/24-НК від 02.07.2024 року, додаткову угоду від 31.12.2025 р. №34/1 до Договору про надання правової допомоги №07/24-НК від 02.07.2024 року, Звіт про виконану роботу відповідно до договору №07/24-НК про надання правової допомоги від 02.07.2024, про надання послуг на підтвердження факту надання правової допомоги від 20.03.2026 р. на суму 6000,00 грн., детальний описом про склад, обсяг та види виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом.
Отже, враховуючи особливості предмета спору, складність справи, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, відсутність заперечень відповідача щодо розміру правничої допомоги, заявленої позивачем до стягнення, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5171,27 грн.
При розподілі судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2662,40 грн., ціна позову становила 28960 грн., позов задоволено на суму 24960 грн., тобто на 86,19%, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2294,63 грн. судового збору. Крім того, на користь позивача підлягають також стягненню 252,18 грн., які були понесені позивачем у зв`язку із відправкою копії позовної заяви з додатками на адресу відповідачки.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» слід стягнути 2546,81 грн. (2294,63 + 252,18 = 2546,81) понесених судових витрат.
Враховуючи викладене, керуючись статтями ст.ст.12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» заборгованість за договором кредиту №2265641 від 28 квітня 2025 року в розмірі 24960 грн., з яких: 8000 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 16960 грн. – заборгованість по відсотках.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» 2546,81 грн. судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» витрати на правову допомогу в розмірі 5171,27 грн..
В решті позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор», місцезнаходження: вул. Алмазова Генерала,13, офіс 601 м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 43170298.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя Тетяна ДУБАС