КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/17022/25-ц Головуючий у суді І інстанції Хайнацький Є.С.
Провадження № 22-ц/824/9349/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України (далі також - Мін`юст)№ 2970/7 від 06 грудня 2024 року «Про відмову у задоволенні скарг» та зобов`язати відповідачазабезпечити повторний розгляд скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року, зареєстрованої в Мін`юстіза № СК-5256-24, та від 04 листопада 2024 року, зареєстрованої в Мін`юстіза № СК-5408-24, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що на розгляді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебувала справа № 484/5407/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, визнання недійсними договорів та поділ майна подружжя.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року, яким здійснено поділ спільного майна сторін набутого під час сумісного проживання однією сім`єю і визнано за кожним право власності на конкретно визначене майно, в частині розподілу спільного сумісного майна змінено.
У зв`язку з цим, державним реєстратором Кривоозерської селищної ради Миколаївської області Шевчук М.О. на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року прийнято рішення від 06 лютого 2024 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на низку об`єктів нерухомого майна.
Проте у подальшому, постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
09 жовтня 2024 року державним реєстратором Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. на підставі постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 484/5407/19 проведено скасування/анулювання наступних реєстраційних дій (перехід права):
індексний номер рішення № 75467104 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме відкритої стоянки для автомашин, складовими частинами якої є: операторська А-1, загальною площею 13 кв. м, огорожа 1;
індексний номер рішення № 75466525 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, для обслуговування автостоянки;
індексний номер рішення № 75466962 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі;
індексний номер рішення № 75467335 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме комплексу нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, складовими частинами яких є: нафтосховище В, Г, площею 10,7 кв. м, операторська Д, площею 38,8 кв. м, вбиральня У та топливороздаточні колонки 1-5;
індексний номер рішення № 75466366 щодо об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме житлового будинку А-2Ж, загальною площею 206,1 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м;
індексний номер рішення № 75466085 щодо об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, площею 0,0887 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Не погоджуючись із прийнятими 09 жовтня 2024 року державним реєстратором Калашнік О.Ю. рішеннями про скасування/анулювання зазначених реєстраційних дій, позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргами від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року, які були зареєстровані в Мін`юстіза № СК-5256-24 та за № СК-5408-24 відповідно.
Наказом Міністерства юстиції України № 2970/7 від 06 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні скарг ОСОБА_1 , оскільки рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. №№ 75467104, 75466525, 75466962, 75467335, 75466366, 75466085 від 09 жовтня 2024 року відповідали законодавству у сфері державної реєстрації прав.
Посилаючись на те, що Верховним Судом 11 вересня 2024 року у справі № 484/5407/19 не ухвалювалося судове рішення по суті спору, не вирішувалося питання про скасування записів чи рішень про державну реєстрацію речового права щодо спірного нерухомого майна, а також питання щодо повороту виконання рішення, позивач вважав наказ Мін`юсту № 2970/7 від 06 грудня 2024 року протиправним та просив його скасувати, зобов`язавши відповідача забезпечити повторний розгляд його скарг.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 рокуу задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо обрання ним неналежного способу захисту прав, адже спір виник не у зв`язку з правом власності на спірне майно, а виключно у зв`язку з неправомірними діями Мін`юсту при розгляді скарг та неврахування відповідачем допущених державним реєстратором порушень при проведенні скасування записів про право власності на нерухоме майно.
Зазначає, що він зареєстрував за собою право власності на майно з метою виконання судового рішення у справі № 484/5407/19, що набрало законної сили. Проте в подальшому, це рішення було скасовано в касаційному порядку, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Водночас постановою Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року у справі 484/5407/19 не вирішувалось питання по суті позовних вимог, не відмовлялось сторонам у задоволенні позовних вимог та не вирішувалось питання про поворот виконання рішення або скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 .
При прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не звернув уваги на той факт, що державним реєстратором Калашнік О.Ю, проведено реєстраційну дію саме щодо «скасування/анулювання» реєстраційного запису на підставі постанови Верховного сулу від 11 вересня 2024 року, яка не є судовим рішення по суті спору, що є порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції Українипросить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції- без змін, посилаючись на те, що визначений позивачем відповідач - Мін`юст не оспорює право власності ОСОБА_1 чи іншої особи, а лише здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації і розглядає скарги на рішення, дії державних реєстраторів, подані особами, які не визнають або ж оспорюють набуття, зміну чи припинення речового права.
Позивачу було відмовлено у задоволенні поданих скарг, оскільки оскаржувані рішення державного реєстратора Калашнік О.Ю. відповідали законодавству у сфері державної реєстрації прав, про що зазначено у висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 27 листопада 2024 року.
Постановою суду касаційної інстанції було скасовано, у тому числі і постанову апеляційного суду у справі № 484/5407/19, на підставі якої виникло право власності позивача на об`єкти нерухомого майна, і наразі позивач намагається довести суду фактично незаконність дій державного реєстратора, а не оскаржуваного наказу Мін`юсту, а відтак належним та ефективним способом захисту є оскарження реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором, а не наказу про відмову у задоволенні скарг на дії реєстратора.
Крім того, наслідком скасування такого наказу є повторний розгляд скарги, проте це не означає, що за наслідком повторного розгляду скарга буде задоволена, а тому це додатково доводить неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту своїх прав та охоронюваних інтересів. Захист права власності позивача здійснюється у межах судової справи № 484/5407/19, а відтак у разі задоволення позовних вимог в цій справі, позивач матиме можливість зареєструвати право власності на підставі судового рішення, що набрало законної сили.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Кізік А.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача - Субота О.В. в судовому засіданні заперечувала проти аргументів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року у справі № 484/5407/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2012 року до 30 серпня 2019 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року щодо відчуження відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року щодо відчуження комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Здійснено поділ спільного майна набутого під час сумісного проживання однією сім`єю сторін.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, що знаходяться на АДРЕСА_2 ; на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, що знаходиться на АДРЕСА_2 у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв. м.
Визнано за ОСОБА_2 1/2 частку комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, та земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, що знаходяться на АДРЕСА_2 ; на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, що знаходиться на АДРЕСА_2 у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв. м.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості відчуженого спільного майна у розмірі 2 711 142,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року в частині розподілу спільного сумісного майна змінено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на: комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, що розташована на АДРЕСА_1 ; відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, розташовану на АДРЕСА_1 ; 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться на АДРЕСА_2 .
Залишено у власності ОСОБА_2 : 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, розташованого на АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 391 142,00 грн грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільній сумісній власності.
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно із витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 жовтня 2024 року державним реєстратором Кривоозерської селищної ради Миколаївської області Шевчук М.О. 06 лютого 2024 року на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у справі № 484/5407/19 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вищевказані об`єкти нерухомого майна.
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
09 жовтня 2024 року державним реєстратором Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. на підставі постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 484/5407/19 проведено скасування/анулювання наступних реєстраційних дій (перехід права):
індексний номер рішення № 75467104 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме відкритої стоянки для автомашин, складовими частинами якої є: операторська А-1, загальною площею 13 кв. м, огорожа 1;
індексний номер рішення № 75466525 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, для обслуговування автостоянки;
індексний номер рішення № 75466962 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі;
індексний номер рішення № 75467335 щодо об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме комплексу нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, складовими частинами яких є: нафтосховище В, Г, площею 10,7 кв. м, операторська Д, площею 38,8 кв. м, вбиральня У та топливороздаточні колонки 1-5;
індексний номер рішення № 75466366 щодо об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме житлового будинку А-2Ж, загальною площею 206,1 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м;
індексний номер рішення № 75466085 щодо об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме земельної ділянки кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, площею 0,0887 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргами від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року, які були зареєстровані вМін`юстіза № СК-5256-24 та за № СК-5408-24 відповідно, на рішення державного реєстратора Калашнік О.Ю. №№ 75467104, 75466525, 75466962, 75467335, 75466366, 75466085 від 09 жовтня 2024 року.
27 листопада 2024 року Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія) розглянуто зазначені скарги та складено висновок, яким рекомендовано відмовити у задоволенні скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року, 04 листопада 2024 року, оскільки рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. №№ 75467104, 75466525, 75466962, 75467335, 75466366, 75466085 від 09 жовтня 2024 року відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав.
Наказом Міністерства юстиції України № 2970/7 від 06 грудня 2024 року у задоволенні скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року, 04 листопада 2024 року відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування зазначеного наказу і зобов`язання Мін`юсту забезпечити повторний розгляд скарг позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 484/5407/19 скасовано постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у справі № 484/5407/19, на підставі якої 06 лютого 2024 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, державним реєстратором Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. правомірно проведено реєстраційні дії зі скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав, що в реєстрі відображається як «скасування/анулювання реєстраційних дій (перехід права)», а у відомостях щодо актуальної інформації про спірне нерухоме майно відображені дані про попереднього власника такого майна.
В пункті 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128) вказано, що в разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує новий розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку. Разом із цим, вирішення безпосередньо цивільно-правового спору про право власності на нерухоме майно, щодо якого проведено спірні реєстраційні дії, здійснюється в межах справи № 484/5407/19, до прийняття остаточного судового рішення в якій повторний розгляд Міністерством юстиції України скарг позивача не призведе до ефективного поновлення його речових прав.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа визначає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а, від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17).
У справі, що переглядається, спір між сторонами виник з приводу законності прийнятого Міністерством юстиції України наказу № 2970/7 від 06 грудня 2024 року «Про відмову у задоволенні скарг», а саме скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року на рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. від 09 жовтня 2024 року про скасування/анулювання державної реєстрації права власності (перехід права) на об`єкти нерухомого майна, які є предметом судового розгляду у цивільній справі № 484/5407/19.
Позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту № 2970/7 від 06 грудня 2024 року «Про відмову у задоволенні скарг» та зобов`язати його забезпечити повторний розгляд скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року за № СК-5256-24 та від 04 листопада 2024 року за № СК-5408-24, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Згідно із частиною другою цієї ж статті Закону Мін`юст розглядає: 1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України; 3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами.
За загальним правилом, захист порушених прав особи здійснюється у судовому порядку.
Крім судового розгляду справи, оскарження рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав до Мін`юсту є додатковим механізмом захисту речових прав на нерухоме майно. Таке оскарження може бути оперативним механізмом захисту державою порушених помилковими діями та рішеннями державного реєстратора прав, однак не може підміняти собою судовий розгляд.
Мін`юст у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав на нерухоме майно.
Тобто Мін`юст оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір. При розгляді скарги на рішення державного реєстратора Мін`юст не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно.
Натомість вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, в судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність [див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 916/4093/21 (пункти 76-82) та від 24 квітня 2024 року у справі № 752/30324/21 (підпункти 6.18-6.21)].
У постанові від 03 вересня 2025 року у справі № 910/2546/22 (провадження № 12-43гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи спір про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, суд насамперед повинен установити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов (див. пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19). Вирішення цього питання передує з`ясуванню, чи мало місце порушення, невизнання або оспорювання такого права чи інтересу, зокрема, внаслідок стверджуваних у позові порушень, допущених під час розгляду відповідної скарги та/або ухвалення наказу.
Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2024 року  ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на об`єкти нерухомого майна в Державному реєстрі прав на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у справі № 484/5407/19.
Проте у подальшому, постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 рокупостанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.
Згідно із частиною другою статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Отже, у зв`язку зі скасуванням судового рішення, на підставі якого позивач зареєстрував речове право нерухоме майно в Державному реєстрі прав, останній не може вважатися таким, що набув у встановленому законом порядку право власності на об`єкти нерухомості, реєстраційні дії щодо яких були предметом розгляду його скарг Міністерством юстиції України, і, як наслідок, таке право не підлягає судовому захисту в порядку цивільного судочинства.
У позовній заяві та в судовому засіданні на запитання апеляційного суду представник позивача - адвокат Кізік А.М. не вказала, на захист якого саме цивільного (майнового)права ОСОБА_1 та/або охоронюваного інтересу був пред`явлений цей позов про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту саме про відмову у задоволенні скарг, посилалась лише на те, що при розгляді скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року Мін`юстом були допущені порушення приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В контексті вищенаведеного перед судом постало питання, чи має взагалі цей спір приватноправовий характер, у зв'язку з чим колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
З наведеного випливає, що до адміністративної юрисдикції не належить розгляд справ, якщо у спірних відносинах вбачається спір про право.
Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 910/8424/17.
При цьому під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Спірні правовідносини зумовлені незгодою ОСОБА_1 як фізичної особи із наказом Міністерства юстиції України як суб`єкта владних повноважень № 2970/7 від 06 грудня 2024 року про відмову у задоволенні скарг від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року на рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Калашнік О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень№№ 75467104, 75466525, 75466962, 75467335, 75466366, 75466085 від 09 жовтня 2024 року.
Позивач вважав, що прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказувідбулося з порушенням процедури розгляду скарг, визначеної статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128, тому наказ є неправомірним,
В апеляційній скарзі представник позивача наголошує, що спір виник не у зв`язку з правом власності на нерухоме майно, а виключно у зв`язку з неправомірними діями Мін`юступри розгляді поданих скарг та неврахування допущених державним реєстратором порушень вказаного Закону при проведенні скасування/анулювання записів про право власності на нерухоме майно.
Вимогами, які ОСОБА_1  заявив в межах пред`явленого «адміністративного» позову, є визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту№ 2970/7 від 06 грудня 2024 року «Про відмову у задоволенні скарг» та зобов`язання Мін`юстузабезпечити повторний розгляд скарг ОСОБА_1 від 23 жовтня 2024 року та від 04 листопада 2024 року, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Тобто у справі, що розглядається, ОСОБА_1 оскаржує лише рішення Мін`юсту як суб`єкта владних повноважень щодо неналежного розгляду його скарг на дії (рішення) державного реєстратора Калашнік О.Ю. щодо здійснення скасування/анулювання реєстраційних дій, які проводились на підставі судового рішення, яким було скасовано рішення, що стало підставою для проведення відповідної реєстрації права власності, та не заявляє позовних вимог щодо зобов`язання відповідача скасувати ці реєстраційні дії та/або вимог щодо здійснення реєстрації змін до відомостей про власника нерухомого майна.
Отже, заявлені позовні вимоги у даній справі не стосуються поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача - права власності на об`єкти нерухомого майна, які є предметом спору в іншій справі № 484/5407/19, а пов`язані із захистом його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
При вирішенні питання предметної та суб`єктної юрисдикційності даного спорку, колегія суддів звертає увагу на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2018 року у справі № 826/8625/15, від 30 березня 2021 року у справі № 400/1825/20 та від 21 лютого 2024 року у справі № 826/8774/16, відповідно до яких спірні правовідносини щодо визнання протиправним та скасування наказу Мін`юсту, прийнятого за результатом розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, та зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну скаргу, є публічно-правовими та їх належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 420/8202/23 за подібного предмета оскарження - наказу Мін`юсту від 27 лютого 2023 року № 567/7 «Про відмову у задоволені скарги» Верховний Суд зазначив висновок про публічно-правову природу спору, зроблений у справах, в яких предметом оскарження були виключно накази Мін`юсту за результатом розгляду скарг на рішення (дії або бездіяльність) державного реєстратора (суб`єкта державної реєстрації) з підстав порушення відповідачем встановленої процедури розгляду відповідних скарг або невідповідністю змісту наказу встановленим вимогам законодавства, але без необхідності безпосереднього втручання суду у самі реєстраційні дії та підстави їх вчинення.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За наведених вище обставин цієї конкретної справи, беручи до увагу видові та сутнісні властивості акта, який прийняв Мін`юст, зміст пред'явлених позивачем вимог та їх обґрунтування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначений спір за своїм суб'єктним складом, предметомта характером спірних правовідносин у сукупності не має ознак цивільного (приватноправового), є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративного суду.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не звернув уваги на зміст позовних вимог та обставини, яким вони були обґрунтовані, і, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 255, 256, 367, 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу закрити.
Роз`яснити  ОСОБА_1 , що розгляд цього спору віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній