ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/5185/25  Номер провадження 22-ц/814/2312/26	Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О. С.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сікорська Ірина Станіславівна, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до суду з вказаним позовом. 
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 16 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір про надання кредиту № 5068299, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит у розмірі 10 000,00 грн.
31 січня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення права вимоги № 46-МЛ, згідно з яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5068299 від 16 жовтня 2019 року.
Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед товариством становить 23 043 грн. 84 коп, в т.ч.: прострочена заборгованість за сумою кредиту – 7 315,00 грн, прострочена заборгованість за сумою відсотків – 12 299,24 грн, заборгованість за штрафом – 3 429,60 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 043,84 грн та понесені судові витрати. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 5068299 від 16 жовтня 2019 року в розмірі 23 043,84 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сікорська І.С., та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року, прийняти нове рішення у справі, яким у позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає, що з виписки банку, на яку посилається суд, як на доказ видачі кредитних коштів, не вбачається, що кошти видавалися саме первісним кредитором та за цим кредитним договором.
Зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати переходу права грошової вимоги до позивача за договорами факторингу.
Вказав, що суд першої інстанції не застосував норми статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно дійшов хибного висновку про стягнення процентів.
Витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову, а тому вважає, що підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн. відсутні.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначив, що кредитний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства України, що підтверджується наявними матеріалами справи, а заперечення скаржника є безпідставними та необґрунтованими, які спрямовані на уникнення відповідальності за порушення зобов`язання.
Витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу є розумними та доведеними.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 23 043,84 грн, що є менше ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2019 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір про надання кредиту № 5068299, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн строком на 15 днів, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 31 жовтня 2019 року.
В матеріалах справи наявна довідка про ідентифікацію клієнта, яка підтверджує, що клієнт ОСОБА_1 , з яким укладено договір № 5068299 від 16 жовтня 2019 року отримав одноразовий ідентифікатор № 39200 та вказано номер телефону, на який відправлено ідентифікатор. 
Крім того, у довідці про ідентифікацію передбачено усі персональні дані відповідача, зокрема РНОКПП та дату народження, що дає можливість його ідентифікувати. 
За вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор та ким підписано кредитний договір № 5068299 від 16 жовтня 2019 року. 
Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, перерахувавши кредитні кошти на карту відповідача, що підтверджується повідомленням Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») від 12 січня 2026 року №20.1.0.0.0/7-260106/43370-БТ, згідно якого вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 , на яку 16 жовтня 2019 року зараховано кошти в сумі 10 000,00 грн.
31 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення права вимоги № 46-МЛ, згідно з яким та у відповідності до статті 512 ЦК України, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5068299 від 16 жовтня 2019 року.
Відповідно до детального розрахунку заборгованість за кредитним договором № 5068299 від 16 жовтня 2019 року складає 23 043,84 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту – 7 315,00 грн, прострочена заборгованість за сумою відсотків – 12 299,24 грн, заборгованість за штрафом – 3 429,60 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо перерахування коштів 
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На підставі частини першої та другої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частина друга статті 639 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина друга статті 1046 ЦК України).
Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, перерахувавши кредитні кошти на карту відповідача, що підтверджується повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 12 січня 2026 року № 20.1.0.0.0/7-260106/43370-БТ, згідно якого вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 , на яку 16 жовтня 2019 року зараховано кошти в сумі 10 000,00 грн.
Сам по собі факт відсутності у повідомленні прямого зазначення номера кредитного договору або найменування первісного кредитора не свідчить про недоведеність видачі кредитних коштів та не спростовує інших наявних у справі доказів.
Окрім того, відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. 
Однак, відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає доведеним факт отримання ОСОБА_1 коштів за вищевказаним кредитним договором.
Щодо стягнення відсотків
Відповідно до пунктів 1.5.2, 1.6 кредитного договору № 5068299 від 16 жовтня 2019 року проценти за користування кредитом: 15 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процента ставка за користування кредитом становить 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 Договору.
Згідно пункту 2.2.3 кредитного договору № 5068299 від 16 жовтня 2019 року проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена пунктом 1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним пунктом 1.4, якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватися кредитом, окрім випадків, коли визначена в пункті 1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку, встановлену пунктом 1.6 договору. Якщо визначена пунктом 1.5.2. процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання позичальником умов цього договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти за користування кредитом з дня наступного за днем визначеним пунктом 1.4 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно пункту 1.6. договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинено товариством в односторонньому порядку. 
Відповідно до пункту 6.3 кредитного договору № 5068299 від 16 жовтня 2019 року приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що: він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору.
Пунктом 1.4 кредитного договору № 5068299 від 16 жовтня 2019 року визначено, що терміном повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту, процентів за користування кредитом є 31 жовтня 2019 року.
Водночас, пункт 2.2.3 кредитного договору № 5068299 від 16 жовтня 2019 року передбачає право позикодавця нараховувати проценти за базовою ставкою протягом 60 днів.
В обґрунтування тверджень про неспівмірність розміру відсотків з сумою основного боргу відповідач посилається на норми статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Нормами статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто встановлено презумцію правомірності правочину.
Відповідно до частин другої – четвертої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З аналізу наведених положень виплливає, що правочини можуть бути нікчемними, якщо його недійсність встановлена законом та осопорюваним, якщо його недійсність не встановлено законом, але він може бути визнаний судом недійсним за наявності визначених законом підстав.
Нормами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено невичерпний перелік несправедливих умов правочину.
Разом із тим, відповідно до частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
При цьому доказів визнання недійсним кредитного договору з боку відповідача не надано, із зустрічною позовною заявою про визнання умов кредитного договору недійсним відповідач до суду під час розгляду даної справи не звертався.
Окрім того, кредитний договір № 5068299 від 16 жовтня 2019 року підписаний сторонами в електронному вигляді, тобто сторони погодились із умовами договору. Кредитний договір або окремі його положення у судовому порядку не визнано недійсними, а тому договір є правомірним та його умови підлягають застосуванню для вирішення даного спору.
Щодо посилання відповідача на практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема, на постанову від 18 березня 2020 року справі № 902/417/18, колегія суддів суд зауважує наступне.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
Тобто, у даній постанові йдеться про право суду зменшити розмір неустойки та відсотків річних як міру відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, які нараховані відповідно до положень статті 625 ЦК України.
В той же час, у даній справі предметом спору є стягнення заборгованості за кредитом та відсотками нарахованими відповідно до статті 1048 ЦК України.
Отже, наведена позивачем правова позиція Великої Палати Верховного Суду є нерелевантною до даних правовідносин.
Разом з тим, колегія суддів також звертає увагу, щонараховані відсотки не являються явно завищеними, а тому відсутні підстави вважати, що вони не відповідають передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Щодо переходу права вимоги
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Згідно положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження переходу до позивача права вимоги за договором, позивачем надано: договір відступлення права вимоги № 46-МЛ від 31 січня 2020 року; витяг з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 46-МЛ від 31 січня 2020 року; акт приймання-передачі реєстру боржників від 31 січня 2020 року; платіжне доручення № 17508 від 31 січня 2020 року про оплату компенсації за придбання (відступлення) прав вимоги. 
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» 31 січня 2020 року укладений договір відступлення прав вимоги № 46-МЛ.
Відповідно до пункту 1.1. договору відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31 січня 2020 року, на умовах, встановлених цим договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).
Згідно з пунктом 6.2.3 договору відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31 січня 2020 року права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню боржників стосовно їх заборгованості.
Тобто, за умовами договору відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31 січня 2020 року до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5068299 від 16 жовтня 2019 року.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про перехід до відповідача права вимоги за договором відступлення права вимоги, з урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів. Із таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Щодо витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи у суді першої інстанції
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на відповідача у разі задоволення позову.
Згідно з частинами першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Апологет» (далі – АО «Апологет») укладений договір про надання правової (правничої) допомоги №0107.
Відповідно до акту № 1378 наданих послуг від 05 серпня 2025 року виконавцем надано клієнту, а клієнтом прийнято послуги згідно договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року боржник ОСОБА_1 , кредитний договір № 5068299, сума наданих послуг відповідно до договору складає 8 000,00 грн.
Згідно з детальним описом наданих послуг від 06 липня 2025 року АО «Апологет» надані послуги, а саме: усна консультація клієнта, щодо перспектив та поряду стягнення заборгованості за кредитним договором – 0 год 30 хв; ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2 год 00 хв; погодження правової позиції клієнта у справі – 0 год 30 хв; складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта – 3 год 30 хв; подання заяви до суду від імені клієнта – 1 шт.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що, враховуючи складність справи, яка відповідно до положень ЦПК України є малозначною, розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, а також обсяг виконаної представником позивача роботи та часу, необхідного для вчинення відповідних процесуальних дій, а тому заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн є неспівмірним. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу на рівні 4 000,00 грн.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відповідно, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сікорська Ірина Станіславівна, - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 лютого 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль

Судді         Т.В. Одринська

О.О. Панченко