КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2026 року №320/52479/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Вісьтак М.Я., суддів Саса Є.В., Войтовича І.І. розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Міністерство з відновлення, інфраструктури та транспорту України про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акта,

ВСТАНОВИВ:
Рух справи
Позивач ОСОБА_2 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення, у якому просить суд:
- визнати протиправним та нечинним абзацу 2 пункту 12 Порядку формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2022 року № 495 в частині «та підтверджують громадянство України».
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання.
16.12.2025 опубліковано оголошення про відкриття провадження у цій справі у Офіційному віснику України № 98.
14.01.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, 19.01.2026 - відповідь на відзив, подана представником позивача, а 29.01.2026 – заперечення на відповідь на відзив.
11.03.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство розвитку громад та територій України.
13.04.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від уповноваженого представника Міністерства соціальної політики України надійшли письмові пояснення. 
16.04.2026 відповідно до довідки Київського окружного адміністративного суду судове засідання не проводилося у зв`язку із участю члена колегії суддів у заході щодо підвищення кваліфікації суддів.
17.04.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на пояснення Міністерства розвитку громад та територій України.
04.05.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від уповноваженого представника Міністерства розвитку громад та територій України надійшли письмові пояснення щодо відповіді представника позивача на пояснення третьої особи. 
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 витребувано у Кабінету Міністрів України відомості щодо інформування Генерального секретаря Ради Європи про відступ України від зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до статті 15 Конвенції із зазначенням обсягу такого відступу станом на дату прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2022 № 495, а також витребувано у Міністерства юстиції інформацію щодо обсягу відступу України від зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та протоколами до неї відповідно до статті 15 Конвенції, який діяв станом на дату прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2022 № 495.
29.06.2026 від представника Кабінету Міністрів України до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла копія листа Міністерства закордонних справ на виконання вимог ухвали.
01.07.2026 від представника Міністерства юстиції України до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла інформація, викладена в листі, на виконання вимог ухвали.
17.07.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.
22.07.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.
23.07.2026 у судовому засіданні представником третьої особи подано клопотання про зміну найменування третьої особи з «Міністерства розвитку громад та територій України» на «Міністерство з відновлення, інфраструктури та транспорту України» без зміни коду ЄДРПОУ, а також надано копію витягу з ЄДРПОУ, що підтверджує право представника здійснювати представництво інтересів третьої особи.
23.07.2026 клопотання представника третьої особи задоволено, копію витягу долучено до матеріалів справи. У цьому ж судовому засіданні протокольною ухвалою вирішено подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.
Аргументи учасників справи
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач у позовній заяві зазначає наступне. 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженка Луганської області, громадянка російської федерації, яка постійно проживає в Україні з 1992 року, 08.04.2008 року отримала посвідку на постійне проживання в Україні, яка діє безстроково. Позивачка проживала в м. Сєвєродонецьк, Луганської області. Після 24.02.2022 року позивачка перемістилась з місця свого проживання до м. Чернівці, де зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа, також позивачка є пенсіонеркою, перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком та отримує пенсію за законодавством України з 17.02.2023. 29 квітня 2022 року Кабінетом Міністрів України Постановою № 495 «Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» був затверджений «Порядок формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення» (в редакції від 18.04.2025). Вважаючи себе такою, що відповідає усім критеріям, визначених порядком, ОСОБА_2 подала заяву про взяття на облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання до управління комунальної власності Чернівецької міської ради. Листом управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 16.09.2025 за результатами розгляду заяви позивачки щодо взяття на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення для тимчасового проживання з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, було відмовлено в задоволення заяви, оскільки до заяви позивачки не було додано копію документу, що підтверджує громадянство України (копію паспорту громадянина України), яку вона не може надати, оскільки не є громадянкою України. Позивачка вважає, що оскаржуване положення Порядку порушує її право на житло, гарантоване ст. 47 Конституції України, оскільки перешкоджає їй отримати як ВПО тимчасове житло через належність до іншого громадянства, а також її право мати рівні конституційні права і свободи та право на рівність перед законом, як це передбачено статтею 24 Конституції України, оскільки оскаржувана норма Порядку є дискримінаційною. Відповідно, у цьому контексті також порушується її право, гарантоване статтею 1 Протоколу 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 8 та 14 Конвенції. Позивачка вважає, що оскаржуваний Порядок очевидно прийнятий з порушенням п. 3, 7, 8 ч. 2 ст. 2 КАС, тобто необґрунтовано, непропорційно, без дотримання принципу рівності перед законом, не запобігаючи всім формам дискримінації.
Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що оскаржувана постанова прийнята Урядом в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначив наступне.
Відповідач вказує, що правові підстави прийняття Урядом України оскаржуваної Постанови № 495 визначені пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» задля забезпечення проведення державної соціальної політики/програми щодо формування та передачі в користування житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. Відповідач вказує, що відповідно до пункту 7 Порядку, затвердженому Постановою № 495 визначено, що житлове приміщення з фонду безоплатно надається:1) внутрішньо переміщеній особі та членам її сім`ї за місцем фактичного проживання/перебування в межах території уповноважених органів; 2) особам, які отримують реабілітаційну допомогу поза межами задекларованого/зареєстрованого місця проживання в амбулаторних умовах у державних або комунальних закладах охорони здоров`я: учасникам бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”; особам з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Відповідач зазначає, що перелік документів, які необхідно подати відрізняється для цих двох категорій осіб, а також те, що з огляду на велику кількість зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб, що продовжує зростати, та фінансову неспроможність держави забезпечити всіх внутрішньо переміщених осіб житлом Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень визначив категорії громадян, що мають право на отримання безоплатного житлового приміщення для тимчасового проживання, а саме: внутрішньо переміщені особи, які є громадянами України, та особи, зазначені у підпункті 2 пункту 7 Порядку №495, які є громадянами України, іноземцями та особами без громадянства. Також, відповідач вказує, що до юрисдикції адміністративного суду не належить розгляд адміністративних справ, у яких предметом дослідження є відповідність постанови уряду положенням Конституції України. Крім цього, відповідач наголошує, що Законом України «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією» постановлено припинити з 01.04.2019 дію Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, укладеного 31.05.1997 та ратифікованого Верховною Радою України 14.01.1998, відповідно до якого громадяни рф користувалися тими ж правами що і громадяни України. 
Позивач у відповіді на відзив заперечує щодо відзиву Кабінету Міністрів України. Представник позивача зазначив, що оскаржуваний Порядок № 495 жодним чином не відповідає Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», з огляду на те, що указаних закон не надає жодних переваг за ознакою громадянства. Також зазначає, що Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не передбачає жодних обмежень для іноземців, які постійно проживають в Україні, порівняно з громадянами України, зокрема, і на тимчасове житло. Представник позивача не погоджується з тим, що неможливо досліджувати оскаржувану постанову Кабінету Міністрів України на предмет відповідності Конституції України у порядку адміністративного судочинства, оскільки за приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, а також вказує, що покликання відповідача щодо неефективного способу захисту не відповідають дійсності суперечать статтям 4, 5, 12, 19, 264 КАС України. При цьому представник позивача вказує, що Конституційний Суд України має компетенцію щодо визнання неконституційними саме законів, але не підзаконних нормативно-правових актів. Також, представник позивача стверджує, що оскаржуване положення Порядку порушує право на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України, оскільки перешкоджає позивачці отримати як ВПО тимчасове житло через належність до іншого громадянства, право мати рівні конституційні права і свободи та право на рівність перед законом, як це передбачено статтею 24 Конституції України, оскільки оскаржувана норма Порядку є дискримінаційною. Відповідно, у цьому контексті також порушується її право, гарантоване ст. 1 Протоколу 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 8 та 14 Конвенції. Також, у відповіді на відзив вказано, що Україна має гарантувати право на житло іноземцям, які постійно проживають в Україні нарівні з іншими громадянами.
Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких він покликається на те, що ураховуючи приписи пункту 2-1 статті 20 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Верховна Рада України делегувала Кабінету Міністрів України право визначати категорії внутрішньо переміщених осіб, що мають право на безоплатне тимчасове проживання, що узгоджується з повноваженнями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Також, представник відповідача звертає увагу суду на рішення Конституційного Суду від 26.11.2011 № 20-рп/2011, відповідно до якого Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Представник відповідача повторно наголосив на хибності тверджень щодо можливості дослідження оскаржуваної постанови на відповідність положенням Конституції України у цій адміністративній справі. Крім цього, представник відповідача зазначає, що у зв?язку з збройною агресією російської федерації та визнання російської федерації державою-агресором, в держави Україна відсутній обов?язок гарантувати громадянам рф права і свободи на тих самих підставах і в такому ж обсязі, як і своїм громадянам, включаючи питання безоплатного отримання в Україні житла для тимчасового проживання.
У письмових поясненнях на які надійшли від уповноваженого представника третьої особи зазначено наступне.
Третя особа, як і відповідач наголошує, що оскаржувана постанова прийнята Урядом в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Вказано, що частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Також зазначено, що основні правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло, забезпечення сталого та ефективного використання житлового фонду України визначено Законом України «Про основні засади житлової політики». Указаний Закон визначає засади державного управління, регулювання та нагляду (контролю) у сфері житлових відносин з метою реалізації права на житло громадянами України, іноземцями, крім громадян російської федерації або іншої держави, визнаної відповідно до закону державою-агресором, особами без громадянства, які постійно проживають в Україні, особами, яких визнано біженцями або які потребують додаткового захисту, та забезпечення раціонального використання житлового фонду України (частина перша статті 2 Закону України «Про основні засади житлової політики»). Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про основні засади житлової політики» соціальне житло – житло, що надається особам, які потребують соціального захисту, особам, які були змушені залишити своє місце проживання з підстав, що загрожують їхньому життю чи здоров`ю або стану та безпеці займаного житла, іншим категоріям осіб, визначеним законом, на підставі договору оренди соціального житла за доступну орендну плату залежно від рівня доходу особи (сім`ї), домогосподарства та з урахуванням пільг, гарантій і субсидій, на які вони мають право відповідно до закону. Отже, у цій справі оскаржувана в частині постанова № 495 відповідає нормам вказаного Закону, який по відношенню до цього акту є актом вищої юридичної сили. Представник третьої особи наголошує, що постанова № 495 була розроблена та прийнята у перші місяці повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну і покликана на врегулювання тимчасового проживання громадян України, з метою подолання викликів, які постали перед державою, у зв`язку із збройною агресією російської федерації. Також вказується, вимоги ОСОБА_1 не можуть бути обґрунтовані внесенням змін до постанови № 495 постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2025 № 471, оскільки положення постанови № 495 уточнено окремими поняттями щодо осіб, які проходять реабілітацію поза межами задекларованого/ зареєстрованого місця проживання в амбулаторних умовах і не являються внутрішньо переміщеними особами (учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 - 21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 11 - 14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»). Натомість позивач не довела те, що відноситься до такої категорії осіб. Додатково наголошено, що у зв`язку зі збройною агресією проти України російської федерації та визнання останньої державою-агресором, у Держави Україна відсутній обов`язок гарантувати громадянам рф права і свободи на тих самих підставах і в такому ж обсязі, як і своїм власним громадянам. Представником третьої зауважено, що норми статі 26 Конституції України не входять до відповідного виключного переліку прав, які не можуть бути обмежені, в розумінні статті 64 Основного Закону України, а отже іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, не можуть користуватися тими самими правами і свободами як і громадяни України, в умовах воєнного стану, а також окремо звернуто увагу на те, що відповідно до частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, зокрема тих, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України. Отже, вмотивування підстав вимог позову твердженнями позивача про те, що оскаржуваною нормою Порядку Уряд України установив обмеження права внутрішньо переміщених осіб на отримання тимчасового житла в залежності від їх громадянства всупереч статтям 3, 24, 26 Конституції України, не відповідають вимогам КАС України та такими твердженнями не можуть обґрунтовуватись вимоги у цій справі.
Позивач у відповіді на пояснення третьої особи вказує, що оскаржує п. 12 Порядку 495, який передбачає перелік документів для постановки на облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання, серед яких є документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Таким чином, посилання третьої особи на п. 7-1 оскаржуваного Порядку 495 є безпідставним, оскільки він не розповсюджується на позивачку, яка є ВПО, проте не є учасником бойових дій чи особою з інвалідністю внаслідок війни. Зазначає, що Закон України «Про основні засади житлової політики» визначає соціальне житло як житло, що надається на підставі договору оренди із врахуванням доходу особи. Однак соціальне житло є елементом довгострокової житлової політики, натомість Постанова №495 регулює екстрений, тимчасовий механізм забезпечення житлом, пов`язаний із наслідками збройної агресії саме для ВПО і була прийнята набагато раніше ніж Закон України «Про основні засади житлової політики», який набрав чинність 15.02.2026. Таким чином ці правові режими мають різну правову природу, мету та стандарти доступу. Позивач наполягає, що суди адміністративної юрисдикції мають під час вирішенні справ застосовувати норми Конституції та Законів України, зокрема, і під час оскарження підзаконних нормативно-правових актів. Вказує, що Конституційний Суд України має компетенцію щодо визнання неконституційними саме законів, але не підзаконних нормативно-правових актів, які оскаржуються в адміністративному судочинстві. Щодо обмеження прав та свобод в умовах воєнного стану позивач зазначає, що стаття 64 Конституції України прямо передбачає неможливість обмеження статті 24 (рівність всіх перед законом) та статті 47 (право кожного на житло) Конституції України в умовах воєнного стану.
Від уповноваженого представника третьої особи надійшли письмові пояснення щодо відповіді представника позивача на пояснення, у яких зазначено наступне.
Представник третьої особи зауважує, що Постанову № 495 та Порядок, зокрема у оскаржуваній позивачем частині, у первісній редакції станом на 29.04.2022, також було викладено: « 12. До заяви додаються: 1) копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.». Посилання Міністерства розвитку громад та територій України на норми Закону України «Про основні засади житлової політики» наведено у контексті відповідності норм постанови № 495 та Порядку правовим актам вищої юридичної сили у всіх редакціях. Представником зазначено, що конституційно гарантовані складові права громадян на соціальний захист, які не можуть бути скасовані законом, передбачені у пунктах 1-4 частини першої статті 46 Конституції України. Водночас інші складові права на соціальний захист, не конкретизовані в частині першій статті 46 Основного Закону України або в інших його статтях, визначає Верховна Рада України шляхом ухвалення законів, тому вона може змінити, скасувати або поновити їх при формуванні соціальної політики держави за умови дотримання конституційних норм та принципів. Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Повторно наголошено, що з 01.04.2019 в Україні відсутні договірні правовідносини з країною-агресором, за якими громадяни такої країни мають рівні права та можливості з громадянами України. Зазначено, що оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2022 № 495 (із змінами) за своєю суттю не суперечить вимогам чинного законодавства (зокрема міжнародного) та прийнята Урядом у відповідності до вимог актів вищої юридичної сили з дотриманням процедури прийняття такого акту та у відповідності до вимог Регламенту Кабінету Міністрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950. Означені постанова та Порядок не можуть порушувати зокрема права ВПО, гарантовані статтею 47 Конституції України на житло, з урахуванням статті 26 Конституції України згідно з якою, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Представником відповідача подано додаткові пояснення щодо витребуваних документів на виконання ухвали суду, в яких зазначено, що визначення обсягу повідомлення Генерального секретаря Ради Європи зумовлено відповідними обмеженнями, встановленими Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, які стосуються прав, визначених, зокрема, статтею 14 Конвенції, відповідно до положень якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Вказане трактування статті 14 Конвенції кореспондується з положенням пункту 1 статті 1 до Протоколу № 12 до Конвенції, ратифікованого Україною Законом України від 09.02.2006 № 3435-IV «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Таким чином, на думку відповідача, повідомлення України про відступ у порядку пункту 3 статті 15 Конвенції поширюється на правовідносини, пов`язані з оскаржуваними положеннями Порядку № 495, та впливає на оцінку їх відповідності Конституції та законам України.
Представником позивача подано додаткові пояснення щодо витребуваних документів, у яких вказано, що повідомлення постійного представника України від 04 квітня 2024 року звузило обсяг відступу, повідомивши про відновлення виконання частини своїх конвенційних зобов`язань, передбачених пункту 3 статті 4, статей 9, 13, 14, 16 Конвенції. Тобто, Уряд скасував раніше заявлений відступ від деяких прав, зокрема, ст. 14 Конвенції. Крім того, із змісту повідомлень України вбачається, що відступ не має загального характеру щодо всієї території держави, а застосовується виключно настільки, наскільки цього вимагає дія правового режиму воєнного стану та конкретних законодавчих заходів. Тобто сам по собі факт повідомлення про відступ не означає автоматичного припинення дії Конвенції на всій території України чи звільнення держави від обов`язку забезпечувати права людини.
Позиція сторін по справі, висловлена у судових засіданнях.
Представник позивача – Науменко Ю.В. у судовому засіданні висловила усні пояснення та наполягала на задоволенні позову в повному обсязі, з урахуванням підстав зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив та поданих додаткових пояснень.
Представник відповідача Кабінету Міністрів України – Скок Л.А. у судовому засіданні просила суд у задоволенні позовної заяви відмовити з підстав зазначених у відзиві.
Представник третьої особи Міністерства з відновлення, інфраструктури та транспорту України – Паньків В.В. у судовому засіданні просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити з урахуванням поданих додаткових пояснень.
Обставини справи, встановлені судом.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Луганської області, громадянка російської федерації, яка постійно проживає в Україні з 1992 року, що підтверджується посвідкою на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_1 від 08.04.2008, яка діє безстроково.
Відповідно до Довідки від 28.05.2022 № 7726-5001689871 ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстроване місце проживання відповідно до Довідки АДРЕСА_1 .
Позивачка є пенсіонеркою, перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.02.2023, що підтверджується Довідкою від 31.08.2023 № 6893, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Листом Управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 16.09.2025 позивача повідомлено, що за результатами розгляду її заяви від 21.08.2025 щодо взяття її на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення для тимчасового проживання з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, їй було відмовлено, оскільки до заяви позивачем не було додано копію документу, що підтверджує громадянство України (копію паспорту громадянина України).
29 квітня 2022 року Кабінетом Міністрів України Постановою № 495 «Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» затверджений «Порядок формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення».
Цей Порядок визначає умови формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та осіб.
Пунктом 12 Порядку встановлений перелік документів, які подаються до заяви.
Позивачем оскаржено абзац другий пункту дванадцять Порядку формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2024 року № 495 в частині слів: «та підтверджують громадянство України». 
Постанова № 495 була безпосередньо застосована до позивача, оскільки позивач є суб`єктом правовідносин, у яких було застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт. 
Колегією суддів також встановлено, що проєкт Постанови № 495 розроблено Міністерством розвитку громад та територій України, погоджено без зауважень: Міністерством економіки України, Міністерством фінансів України, Міністерством цифрової трансформації України, Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, Міністерством юстиції України, що підтверджується Довідкою про погодження проєкта Постанови Кабінету Міністрів України «Про Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» від 28.03.2022 № 1/20.1/688-22.
Суду також надані пояснювальні записки до проєкту оскаржуваного нормативно-правового акта.
Позивач вважаючи, що для захисту його прав та інтересів необхідно визнати окремі положення абзацу другого пункту дванадцятого Постанови № 495 протиправним та скасувати, звернувся до суду із цим позовом.
Релевантні джерела права, оцінка аргументів учасників справи та висновки суду
Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України (крім рішень стосовно виведення банків з ринку) унормовано положеннями статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, в пункті першому частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що предмет судового контролю стосується питання законності (крім конституційності) відповідних актів Кабінету Міністрів України.
Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому, відповідно до положень частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Визначення нормативно-правового акта наведено в пункті 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого таким визнається акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право кожного в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
Позивач є громадянкою російської федерації, яка постійно проживає на території України, а також внутрішньо переміщеною особою відповідно до Довідки від 28.05.2022 № 7726-5001689871.
Як встановлено судом, листом Управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 16.09.2025 позивача повідомлено, що за результатами розгляду її заяви від 21.08.2025 щодо взяття її на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення для тимчасового проживання з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, їй було відмовлено, оскільки до заяви позивачем не було додано копію документу, що підтверджує громадянство України (копію паспорту громадянина України).
Указана вимога передбачена Порядком формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення (далі – Порядок), затвердженим Постановою Кабінетом Міністрів України № 495 від 29.04.2022 «Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» (далі – Постанова № 495).
Таким чином, позивач є особою, яка в силу частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України мала право оскаржити нормативно-правовий акт, а саме абзац другий пункту дванадцятого Порядку, затвердженого Постановою № 495 в частині слів: «та підтверджують громадянство України».
Отже, оскаржуваний Порядок є нормативно-правовим актом, оскаржуване положення якого безпосередньо застосовувалось у правовідносинах, пов`язаних з надання житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Повноваження Кабінету Міністрів України регламентовано Конституцією України, Законом України № 794-VII від 27.02.2014 «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 18.07.2007 (далі – Регламент) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених у статтях 85, 87 Конституції України. 
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України. 
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі – Закон № 1706-VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Абзацом першим частини першої статті 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з абзацом дев`ятим частини першої статті 9 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.
Приписами частини 2-1 статті 20 № 1706-VII визначено, що у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом шести місяців після його припинення або скасування визначені Кабінетом Міністрів України категорії внутрішньо переміщених осіб мають право на безоплатне тимчасове проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) без обмеження строком, передбаченим абзацом дев`ятим частини першої статті 9 цього Закону.
Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
29 квітня 2022 року Кабінетом Міністрів України Постановою № 495 «Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» затверджений «Порядок формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення».
Цей Порядок визначає умови формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та осіб.
Відповідно до п. 2 Порядку фонд житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб (далі - фонд), формується сільськими, селищними, міськими радами або уповноваженими ними органами (далі - уповноважені органи) шляхом: викупу (придбання) житла; будівництва нового житла; будівництва (нового будівництва, реконструкції) будівель для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, реконструкції наявних будинків і гуртожитків, а також переобладнання нежитлових приміщень на житлові; передачі житла, визнаного в установленому законом порядку безхазяйним або відумерлим, у комунальну власність; капітального ремонту об`єктів житлового фонду, зокрема об`єктів соціального призначення; передачі міжнародними організаціями, юридичними особами України та іноземними юридичними особами, а також громадянами та іноземцями житла, яке перебуває у їх приватній власності, в комунальну власність; набуття права власності або права користування на житло на інших підставах, не заборонених законом.
Пунктом 7 Порядку визначено, що житлове приміщення з фонду безоплатно надається: 1) внутрішньо переміщеній особі та членам її сім`ї за місцем фактичного проживання/перебування в межах території уповноважених органів; 2) особам, які отримують реабілітаційну допомогу поза межами задекларованого/зареєстрованого місця проживання в амбулаторних умовах у державних або комунальних закладах охорони здоров`я: - учасникам бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; - особам з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до абзацу першого пункту 7-1 Порядку особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 7 цього Порядку, а саме особам, які отримують реабілітаційну допомогу поза межами задекларованого/зареєстрованого місця проживання в амбулаторних умовах у державних або комунальних закладах охорони здоров`я, житлове приміщення з фонду надається за рішенням уповноваженого органу, на території якого таке житлове приміщення розташоване, побудоване, реконструйоване, придбане за рахунок або із залученням фінансування міжнародних донорів та організацій, зокрема в рамках реалізації публічних інвестиційних проектів та/або виконання публічних інвестиційних програм.
Приписами абзацу два пункту 7-1 Порядку передбачено, що для отримання житлового приміщення з фонду особа, зазначена в підпункті 2 пункту 7 цього Порядку, подає заяву до уповноваженого органу, до якої додаються: копії документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус; копії документів, що підтверджують необхідність в отриманні медичної та реабілітаційної допомоги в амбулаторних умовах у державних та комунальних закладах охорони здоров`я; індивідуальна програма реабілітації для осіб з інвалідністю; направлення лікуючого лікаря та/або сімейного лікаря для отримання реабілітаційної допомоги.
Натомість особам, зазначеним у підпункті 1 пункту 7 цього Порядку, а саме внутрішньо переміщеній особі та членам її сім`ї за місцем фактичного проживання/перебування в межах території уповноважених органів необхідно подати документи, визначені пунктом 12 Порядку, зокрема: 1) копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України; 2) копія довідки внутрішньо переміщеної особи про взяття на облік в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та копії відповідних довідок членів сім`ї (за наявності); 3) копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини заявника та всіх членів його сім`ї (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, посвідчення опікуна або піклувальника тощо); 4) копія реєстраційного номера облікової картки платника податків (не надається фізичними особами, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному територіальному органу ДФС і мають відмітку в паспорті громадянина України); 5) копії документів, що підтверджують підстави пріоритетності в наданні внутрішньо переміщеним особам житлових приміщень із фонду. Факт знищення або пошкодження житла, яке призвело до неможливості його використання за призначенням, підтверджується особистою заявою заявника та членів його сім`ї. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі – Закон № 5492-VI) 1) документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.
Як встановлено судом, у зв`язку з тим, що позивач є громадянкою рф, їй було відмовлено у взятті її на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення для тимчасового проживання з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, оскільки до заяви не було додано копії документу, що підтверджує громадянство України.
Ураховуючи наведене суд зазначає наступне.
Щодо невідповідності оскаржуваного Порядку приписам нормативно-правових актів вищої юридичної сили в частині заборони дискримінації за ознакою громадянства.
Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI (далі – Закон № 5207-VI) визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до пункту другого статті 1 Закону № 5207-VI дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статтею 6 Закону № 5207-VI передбачена заборона дискримінації, зокрема частиною першою вказаної статті визначено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Приписами частини третьої статті 6 Закону № 5207-VI передбачено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Як встановлено судом вище, позивач є громадянкою російської федерації, яка постійно проживає на території України з 1992 року. Також, представником позивача у судовому засіданні вказано, що позивач ніколи не намагалась отримати громадянство України.
Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Також, згідно із частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Так, позивач вказує, що пункт 12 Порядку передбачає подання документа, що підтверджує належність до громадянства України, що вказує на дискримінацію за ознакою громадянства, а саме громадянства рф. 
З цього приводу суд зазначає, що до 01.04.2019 в Україні діяв Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, що ратифікований Законом України від 14.01.1998 № 13/98-ВР «Про ратифікацію Договору про дружбу, Україною і російською федерацією».
Абзацом першим статті 10 вказаного Договору передбачено, що кожна з Високих Договірних Сторін гарантує громадянам іншої Сторони права і свободи на тих же підставах і в такому ж обсязі, що й своїм власним громадянам, крім випадків, встановлених національним законодавством Сторін або їхніми міжнародними договорами.
Також, загальновідомим є факт, що 20.02.2014 розпочалася збройна агресія російської федерації проти України, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням російської федерації порядку перетину державного кордону України.
Зважаючи на збройну агресію Російської Федерації проти України, що становить істотне порушення Російською Федерацією Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, учиненого 31.05.1997 в м. Києві та ратифікованого Верховною Радою України 14.01.1998, яке має істотне значення для здійснення об?єкта і цілей цього Договору, виходячи з положень статті 60 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України» та відповідно до статті 40 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Верховна Рада України Законом України «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф» постановила припинити з 01.04.2019 дію Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, учиненого 31.05.1997 в м. Києві та ратифікованого Верховною Радою України 14.01.1998.
Відповідно до пункту два цього Закону припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією звільняє Україну від будь-якого зобов?язання щодо його виконання і не впливає на права, зобов?язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання зазначеного Договору до припинення його дії, відповідно до статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів.
Таким чином, у зв?язку з збройною агресією російської федерації проти України та визнання російської федерації державою-агресором, в держави Україна відсутній обов?язок гарантувати громадянам російської федерації права і свободи на тих самих підставах і в такому ж обсязі, як і своїм громадянам, включаючи питання безоплатного отримання в Україні житла для тимчасового проживання і відповідно вказане може вважатися винятком в розумінні статті 3 Закону № 3773-VI.
Щодо покликання позивача на статтю 14 Закону № 1706-VII де вказано про заборону дискримінації внутрішньо переміщених осіб, суд звертає увагу, що відповідний Закон наголошує на забороні дискримінації саме з підстави наявності правового статусу внутрішньо переміщеної особи і не стосується належності до громадянства іншої країни.
Суд звертає увагу, що саме приписами частини 2-1 статті 20 № 1706-VII визначено, що у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом шести місяців після його припинення або скасування визначені Кабінетом Міністрів України категорії внутрішньо переміщених осіб мають право на безоплатне тимчасове проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) без обмеження строком, передбаченим абзацом дев`ятим частини першої статті 9 цього Закону.
Також суд наголошує, що частина 2-1 статті 20 Закону № 1706-VII рішенням Конституційного Суду України такою, що суперечить Конституції України (є неконституційною), не визнавалася.
Таким чином, Верховна Рада України делегувала Кабінету Міністрів України право визначати категорії внутрішньо переміщених осіб, що мають право на безоплатне тимчасове проживання, що узгоджується з повноваженнями уряду України, визначеними в пунктах два, три статті 116 Конституції України.
При цьому Конституційний Суд України в рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу обумовлені інтересів необхідністю усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці найважливішою України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є функцією держави. Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги має відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості та є конституційно допустимою до ти меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.
У Рішенні від 02.03.1999 № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України звернув увагу на те, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту три статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади.
Отже, політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі пункту третього статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний в частині порядок відповідає як Закону № 1706-VII, так і Закону № 3773-VI.
Щодо покликання про невідповідність Порядку Закону № 5207-VI та врахування практики Європейського Суду з прав людини суд вказує наступне.
Як вже зазначав суд, відповідно до пункту другого статті 1 Закону № 5207-VI дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Так, до Закону № 1706-VII внесено зміни Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" щодо деяких питань забезпечення внутрішньо переміщених осіб житлом для тимчасового проживання» від 08.11.2023 № 3446-IX.
Указаним законом статтю 20 "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 2-1 такого змісту: "2-1. У період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом шести місяців після його припинення або скасування визначені Кабінетом Міністрів України категорії внутрішньо переміщених осіб мають право на безоплатне тимчасове проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) без обмеження строком, передбаченим абзацом дев`ятим частини першої статті 9 цього Закону".
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону України про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо деяких питань забезпечення внутрішньо переміщених осіб житлом для тимчасового проживання відповідний законопроєкт спрямований на створення умов для належного забезпечення внутрішньо переміщених осіб житлом для тимчасового проживання, а також надання окремим категоріям ВПО додаткових гарантій щодо недопущення їх примусового виселення із житла для тимчасового проживання у період дії воєнного стану. 
Також, в розділі «Обґрунтування необхідності прийняття законопроекту» вказано, що розуміючи фінансову неспроможність держави забезпечити всіх ВПО житлом, доцільним вбачається надати можливість лише деяким категоріям ВПО, які особливо того потребують, проживати в житлі для тимчасового проживання хоча б на період воєнного стану. При цьому, правом визначати зазначені категорії ВПО, з урахуванням можливостей органів виконавчої гілки влади, пропонується наділити Кабінет Міністрів України. 
Отже, з огляду на велику кількість зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб, що продовжує зростати, та фінансову неспроможність держави забезпечити всіх внутрішньо переміщених осіб житлом Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень визначив категорії громадян, що мають право на отримання безоплатного житлового приміщення для тимчасового проживання, а саме: внутрішньо переміщені особи, які є громадянами України, та особи, зазначені у підпункті 2 пункту 7 Порядку № 495, які є громадянами України, іноземцями та особами без громадянства.
Таким чином, оскаржуваний у цій справі Порядок, який визначає умови формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб та інших категорій соціально незахищених верств населення, відповідає також нормам Закону № 5207-VI, в частині визначення випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Також, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні Бах проти Сполученого Королівства (Bah v. the United Kingdom, 56328/07) в параграфі 35 зазначає, що стаття 14 доповнює інші матеріальні положення Конвенції та Протоколів до неї, але не має самостійного значення, оскільки застосовується виключно у зв`язку з "користуванням правами і свободами", гарантованими цими положеннями. Застосування статті 14 не обов`язково передбачає порушення одного з матеріальних прав, передбачених Конвенцією. Достатньо - і водночас необхідно – щоб обставини справи підпадали "в межі дії" однієї або кількох статей Конвенції (див. Burden проти Сполученого Королівства [ВП], №13378/05, §58, ECHR 2008). Таким чином, заборона дискримінації, встановлена статтею 14, виходить за межі користування правами і свободами, які Конвенція та Протоколи до неї вимагають гарантувати від кожної держави. Вона застосовується також до тих додаткових прав, що підпадають під загальну сферу дії будь-якої статті Конвенції, які Договірна сторона добровільно вирішила надати. Цей принцип є усталеним у практиці Суду. Вперше він був сформульований у справі "щодо окремих аспектів законів про використання мов в освіті у Бельгії" (по суті) (23 липня 1968 р., с. 33, §9, Серія A №6).
Також, у цьому рішенні в параграфі 36 вказано, що Суд також встановив у своїй практиці, що лише відмінності у ставленні, засновані на певній визначальній ознаці, або "статусі", можуть становити дискримінацію в розумінні статті 14 (див. Kjeldsen, Busk Madsen and Pedersen проти Данії, 7 грудня 1976 р., §56, Серія A №23). Крім того, щоб постало питання за статтею 14, повинна існувати відмінність у ставленні до осіб, які перебувають в аналогічних або відносно схожих ситуаціях (див. D.H. та інші проти Чеської Республіки [ВП], №57325/00, §175, ECHR 2007-IV, та Burden, цит. вище, §60). Така відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного і розумного обґрунтування; іншими словами, якщо вона не переслідує законну мету або якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти. Договірна держава користується свободою розсуду при оцінці того, чи і якою мірою відмінності в інакше схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (там само, §60).
В параграфі 37 Суд зазначає, що обсяг цієї свободи розсуду буде відрізнятися залежно від обставин, предмета спору та контексту (див. Carson та інші проти Сполученого Королівства [ВП], №42184/05, §61, ECHR 2010). Як загальне правило, мають бути наведені дуже вагомі підстави, перш ніж Суд зможе визнати відмінність у ставленні, засновану виключно на ознаці громадянства чи статі, сумісною з Конвенцією (див. відповідно Gaygusuz, цит. вище, §42, та Van Raalte проти Нідерландів, 21 лютого 1997 р., §39, Reports 1997-I). З іншого боку, широка свобода розсуду зазвичай надається Договірній державі за Конвенцією, коли йдеться про загальні заходи економічної чи соціальної стратегії (див., наприклад, James та інші проти Сполученого Королівства, 21 лютого 1986 р., §46, Серія A №98, та National & Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society проти Сполученого Королівства, 23 жовтня 1997 р., §80, Reports 1997-VII). Через безпосереднє усвідомлення потреб свого суспільства національні органи влади краще, ніж міжнародний суддя, можуть надати оцінку тому, що становить суспільний інтерес з соціальних чи економічних міркувань, і Суд, як правило, поважатиме політичний вибір законодавця, якщо він не є "явно позбавленим розумного обґрунтування" (див. Stec та інші проти Сполученого Королівства [ВП], №65731/01 та №65900/01, §52, ECHR 2006-VI).
У параграфі 49 Суд дійшов висновку, що є законним встановлювати критерії, за якими розподіляється така пільга, як соціальне житло, коли наявної пропозиції недостатньо для задоволення попиту, за умови, що такі критерії не є свавільними чи дискримінаційними. Як Суд встановлював раніше, будь-яка система соціального забезпечення, щоб бути дієздатною, може бути змушена використовувати широкі категоризації для розрізнення різних груп нужденних (див. Runkee and White проти Сполученого Королівства, №42949/98 та 53134/99, §39, 10 травня 2007 р.). Суд також зазначає свій висновок у справі Ponomaryovi проти Болгарії (№5335/05, §54, ECHR 2011) про те, що держави можуть бути виправдані в розрізненні різних категорій іноземців, які проживають на їхній території, та в обмеженні доступу певних категорій іноземців до "ресурсомістких публічних послуг". Суд вважає, що соціальне житло є саме такою публічною послугою.
Так, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини № 5463-VI від 02.12.2012 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відмінне ставлення, якого зазнала позивачка та яке передбачене оскаржуваним Порядком є розумно та об`єктивно виправданим необхідністю максимально справедливо розподілити обмежений фонд соціального житла, наявний в Україні, коштів, виділених для забезпечення таким житлом з урахуванням російської агресії, запровадженням воєнного стану, а також законністю врахування при такому розподілі з поміж тих, хто потребує відповідного житла, статусу осіб, що не є громадянами України, а лише мають право на постійне проживання.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає ознак дискримінації щодо позивача, а також висновує, що оскаржуваний в частині Порядок не суперечить ані Закону № 5207-VI, як акту вищої юридичної сили, ані Конвенції про захист прав і основоположних свобод, в тому числі Протоколу № 1, а також його приписи узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.
Щодо покликання позивача стосовно невідповідності оскаржуваного Порядку Конституції України.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України.
Пунктом 1 частини другої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.
З наведеного вбачається, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
За принципом поділу державної влади в Україні, закріпленому у статті 6 Основного Закону, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України.
Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Згідно із ч. 1 ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність нормам Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний суд України від 13.07.2017 № 2136-VІІІ» до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів ВРУ, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Також Верховний Суд у постанові від 30.04.2024 у справі №640/6980/19 зазначив, що прийняття підзаконних нормативно-правових актів у формі постанов є компетенцією Кабінету Міністрів України (частина друга статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). Перевіряючи на відповідність вимогам закону нормативні акти Кабінету Міністрів України, суд не вправі втручатися в його нормотворчу діяльність. Суд не вправі підміняти вищий орган виконавчої влади, визначаючи необхідність та/або доцільність, порядок та/або спосіб врегулювання тих чи інших відносин, оскільки це суперечитиме принципу розподілу влади 
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала зокрема в постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 9901/276/20, 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 13 березня 2019 року у справі № 9901/947/18.
Отже, під час розгляду справи щодо визнання нечинною та скасування постанови Уряду (або її окремих положень), суд не має перевіряти доцільність, цілі, ефективність прийняття такого нормативно-правового акта, а встановлює виключно законність його прийняття (наявність повноважень у відповідного органу державної влади, дотримання процедури прийняття та відповідність актам вищої юридичної сили).
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дослідження оскаржуваної Постанови № 495 на предмет її конституційності не належить до повноважень суду адміністративної юрисдикції.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС, зважаючи на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову – відмовити.
Копію рішення вручити (надіслати) учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 23 липня 2026 року.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя Вісьтак М.Я.

Судді: Войтович І.І. 

Сас Є.В.