Постанова
Іменем України

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 570/2495/21
провадження № 61-2814 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,		
відповідачі:		Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,	
						
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права на частку у праві власності, визнання права на частку у праві власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Вейтас І. В., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С., встановив

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог учасників справи

1. У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила: 
- визнати незаконним і скасувати рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 січня 2003 року № 29 «Про оформлення права приватної власності на будинок», який знаходиться в АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , посвідчене 31 січня 2003 року виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області на ім`я ОСОБА_2 ;
- припинити право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на частку у спільному майні колишнього колгоспного двору на частку кожного з них у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ;
- визнати за позивачкою частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1 .

2. Позов мотивований тим, що на час її звернення до суду у провадженні Рівненського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення перешкод у здійсненні користування своїм майном шляхом позбавлення права на користування житловим приміщенням, предметом спору в якій є житловий будинок АДРЕСА_1 .

2.1. За матеріалами вказаної цивільної справи вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про право власності, посвідченим виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 31 січня 2003 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради від 31 січня 2003 року за № 29.

2.2. З рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 січня 2003 року № 29 «Про оформлення права приватної власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 » вбачається, що він належить ОСОБА_2 на підставі виписки з погосподарської книги № 5 особовий рахунок № НОМЕР_1 Зорянської сільської ради № 7625 від 20 грудня 2002 року.

2.3.  ОСОБА_1 вважає вказане рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області незаконним, оскільки вказаний будинок відповідно до виписки погосподарської книги Зорянської сільської ради з № 2406 по № 2458 с. Зоря за 1991-1995 роки відносився до колгоспної суспільної групи, і до його складу входили ОСОБА_7 - голова господарства, ОСОБА_2 - його дружина, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - сини, та позивачка ОСОБА_8 - дочка.

2.4. З введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» (далі -ЗУ «Про власність») колгоспні двори було ліквідовано, і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів стало регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року, у якому правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 УРСР 1963 року.

2.5. Зазначає, що рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 січня 2003 року № 29 про оформлення права приватної власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , порушені її права, так як вона також є членом колгоспного двору, і мати не мала права оформлювати право власності на весь будинок.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 31 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

4. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що  ОСОБА_9 не доведено, що спірний будинок було віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір, оскільки не доведено, що її батько ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) був членом колгоспу і, відповідно, був головою господарства, а вона, як неповнолітня дитина, була членом колгоспного двору.

5. Київський апеляційний суд постановою від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнив частково.

5.1. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 серпня 2022 року скасував, ухваливши нове судове рішення.

5.2. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 січня 2003 року № 29 «Про оформлення права приватної власності на будинок», який знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , посвідчене 31 січня 2003 року виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області на ім`я ОСОБА_2 відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

5.3. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на частку у спільному майні колишнього колгоспного двору на частку кожного з них у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ; визнанні за позивачкою на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , відмовив за безпідставністю.

5.4. Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Архівну довідку КУ «Трудовий архів територіальних громад Рівненського району» № 4/04-02 від 05 січня 2022 року. Цим документом надано завірену копію Книги обліку трудового стажу колгоспника ОСОБА_7 за період з 1970 по 1993 роки. У зазначеному особовому рахунку, як і в трудовій книжці колгоспника, відображено всі відомості про трудову участь ОСОБА_7 у колгоспі «Зоря Комунізму»: встановлений річний мінімум трудоднів (людо-днів) та кількість фактично відпрацьованих днів, що є характерним для трудової діяльності члена колгоспу.

5.5. Оцінивши зібрані докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що батько позивачки, ОСОБА_7 , був членом колгоспу «Зоря Комунізму» та станом на 15 квітня 1991 року вважався головою «колгоспного двору». Позивачка ОСОБА_1 , будучи на той час неповнолітньою, також була членом зазначеного колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 .

5.6. Крім того, колегія суддів визнала безпідставними вимоги позивачки про припинення права відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на їхні 1/4 частки у спільному майні колишнього колгоспного двору й визнання за нею права на 1/2 частку вказаної нерухомості (житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ). Судом установлено, що станом на 15 квітня 1991 року право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору мали ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_10 . Отже, майно належало їм у рівних частинах - по 1/5 частці кожному. Будь-які підстави для припинення права відповідачів на їхні частки у спільному майні відсутні.

5.7. Разом з тим колегія суддів зазначає, що позивачка як співвласник спірного домоволодіння не цікавилася станом свого майна з 1997 року, хоча повинна була дбати про нього та нести тягар його утримання. Про порушення свого права вона мала дізнатися або з моменту видачі свідоцтва у 2003 році, або з дня видачі довіреності від 24 червня 2009 року. Оскільки позивачка пропустила встановлений законом строк для звернення до суду, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконним і скасування рішення Зорянської сільської ради Рівненського району № 29 від 31 січня 2003 року «Про оформлення права приватної власності на будинок», а також про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цей будинок з надвірними будівлями, виданого 31 січня 2003 року виконавчим комітетом зазначеної сільської ради на ім`я ОСОБА_2 .

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

6.  ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 ; її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що підтверджується засвідченою копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 10 лютого 1979 року.

7. Згідно з договором купівлі-продажу від 12 травня 1988 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_7 купив житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

8. Рішенням виконавчого комітету від 22 червня 1988 рокунадано дозвіл за заявою ОСОБА_7 на добудову веранди до власного житлового будинку ОСОБА_7 , жителю с. Зоря.

9. Як убачається з відповіді Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 453/02-12/21 від 12 березня 2021 року, згідно з записами погосподарської книги станом на 01 січня 1991 року у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_7 - голова господарства, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_8 - дочка.

10. Рішенням виконкому Зорянської сільської ради народних депутатів Ровенського району Ровенської області від 03 червня 1991 рокудозволено газифікувати власну літню кухню ОСОБА_7 в с. Зоря.

11.  ІНФОРМАЦІЯ_2  помер батько позивачки - ОСОБА_7 , що підтверджується засвідченою копією Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 12 вересня 1993 року.

12. 25 жовтня 1996 року  ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_5 , після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується засвідченою копією Свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 25 жовтня 1996 року.

13. 31 січня 2003 року на підставі рішення виконкому Зорянської сільської ради від 31 січня 2003 року № 29 видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований в Рівненському ОБТІ на праві приватної власності за відповідачкою ОСОБА_2 . 

14. Як убачається з рішення № 29 від 31 січня 2003 року виконавчого комітету Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області «Про оформлення права приватної власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 », розглядом заяви ОСОБА_2 про оформлення права приватної власності на будинок АДРЕСА_1 встановлено, що вищезгаданий житловий будинок з надвірними будівлями належить ОСОБА_2 на підставі виписки з погосподарської книги № 5 особовий рахунок № НОМЕР_1 Зорянської сільської ради № 7625 від 20 грудня 2002 року.

15. Згідно з відповіддю директора КП РОБТІ № 1856 від 21 квітня 2021 року, відповідно до архівних матеріалів бюро, інвентарної справи, заведеної на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , первинну технічну інвентаризацію проведено 21 січня 2003 року на підставі замовлення (заяви) ОСОБА_2 та виписки з погосподарської книги с. Зоря № 7625 від 20 грудня 2002 року.

16. Згідно з Витягом з рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 20 червня 2007 року № 423 «Про передачу земельних ділянок у власність», розглянувши заяву ОСОБА_2 про необхідність передачі у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, керуючись статтями 12, 118, 121 Земельного кодексу України, наказом Держкомзему України від 29 лютого 2000 року за № 25 та іншими документами про проведення земельної реформи, сільська рада вирішила передати безоплатно у власність ділянки, які знаходяться у користуванні в с. Зоря Рівненського району Рівненської області ОСОБА_2 загальною площею 0,55 га в тому числі: для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,40 га.; для ведення та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0,15 га, що відповідає довідці № 1828 від 05 травня 2009 року Зорянської сільської ради. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17. У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

18. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2023 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 570/2495/21 визначено Пророка В. В. , судді, які входять до складу колегії: Калараш А. А., Петров Є. В.

19. На підставі розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з увільненням від роботи судді ОСОБА_14 на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони на підставі повідомлення судді Пророка В. В.

20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2023 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 570/2495/21 визначено Пророка В. В. , судді, які входять до складу колегії: Литвиненко І. В., Петров Є. В.

21. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали цієї справи з суду першої інстанції.

22. У квітні 2023 року справа № 570/2495/21 надійшла до Верховного Суду.

23. На підставі розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями на підставі службової записки судді Пророка В. В.

24. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2025 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 570/2495/21 визначено Пророка В. В., судді, які входять до складу колегії: Калараш А. А., Петров Є. В.

25. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2026 року справа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

26. 06 липня 2026 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27. З урахуванням змісту касаційної скарги  ОСОБА_1 оскаржує зазначене судове рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ? ЦПК України). 

28.  ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі № 914/758/17.

29. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються предмета касаційного перегляду, а також ті, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

30. У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги та обґрунтованість і законність оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

31. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

32. Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

33. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

34. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

35. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

36. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

37. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

38. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

39. Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

40. З матеріалів справи вбачається, що, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказала, що оскаржуваним рішенням Зорянської сільської ради від 31 січня 2003 року № 29 безпідставно оформлено право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Позивачка стверджує, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності членів колишнього колгоспного двору (голова двору - ОСОБА_7 ), у зв`язку з чим вона, як член цього двору, має законне право на частку в ньому.

41. За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

42. Оскільки правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд при розгляді керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року.

43. Відповідно до статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

44. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

45. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

46. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц.

47. Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацезданих.

48. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

49. Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

50. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

51. Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

52. Подібний за змістом правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 600/972/18, від 09 квітня 2025 року у справі № 607/9837/23, від 02 липня 2025 року у справі № 302/681/22.

53. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки № 5-24/26 та Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

54. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

55. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

56. Суди встановили, що згідно з даними погосподарських книг Зорянської сільської ради Рівненського району (особовий рахунок № НОМЕР_4 ) за період з 1991 по 1995 роки, будинковолодіння АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». Станом на 01 січня 1991 року членами вказаного двору були зареєстровані: ОСОБА_7 (голова), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (син) та ОСОБА_8 (дочка). Після смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) головою господарства до 2003 року було визначено ОСОБА_2 , при цьому статус колгоспного двору залишався незмінним, що підтверджується довідками та архівними витягами сільської ради.

57. Крім того, апеляційним судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України "Про власність") ОСОБА_7 був членом колгоспу "Зоря комунізму" та брав у ньому безпосередню трудову участь, що підтверджується архівною довідкою КУ "Трудовий архів територіальних громад Рівненського району" № 4/04-02 від 05 січня 2022 року та доданою до неї завіреною копією Книги обліку трудового стажу колгоспника з наявними відомостями про відпрацьовані трудодні (людо-дні) за період з 1970 по 1993 роки.

58. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, а також врахувавши факт постійного проживання ОСОБА_7 у спірному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказане домоволодіння на зазначену дату належало до суспільної групи «колгоспний двір», ОСОБА_7 був його головою, а позивачка ОСОБА_1 , будучи на той час неповнолітньою та проживаючи разом із батьком, в силу закону набула статусу члена цього колгоспного двору.

59. З огляду на викладене, відповідно до вимог статей 120, 123 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), майно вказаного колгоспного двору є об`єктом права спільної сумісної власності його членів. А відтак, станом на 15 квітня 1991 року співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності колишнього колгоспного двору, є ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_8 у рівних частках, а саме - по 1/5 частині за кожним із них.

60. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про смерть серія    НОМЕР_5 ). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/5 частину будинковолодіння (колишнього колгоспного двору).

61. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України, і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

62. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

63. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

64. Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

65. Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

66. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, судам роз`яснено, що правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

67. У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

68. Як встановлено судом апеляційної інстанції,     ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивач -    ОСОБА_10 не відмовились відприйняття спадщини, їх місце проживання було зареєстроване разом зі спадкодавцем, і вони вступили у фактичне володіння таким, а тому є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 .

69. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що спадщину після померлого фактично прийняли чотири особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 - по частці спірного домоволодіння кожна, оскільки вони були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Підстави для припинення права відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на частки у спільному майні колишнього колгоспного двору та на частку кожного з них у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями відсутні.

70. Тобто позовні вимоги про визнання за позивачем права власності у спільній частковій власності на спірний будинок є обґрунтованими лише в частині визнання права власності на частку спірного домоволодіння, а не на частку, як просить позивач.

71. А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо доведеності статусу позивача як члена колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року (із правом на 1/5 частку майна), а також факту прийняття нею спадщини після померлого батька у 1993 році (що дає право на 1/4 частку спірного домоволодіння). З огляду на це, оформлення відповідачем ОСОБА_2 31 січня 2003 року одноособового Свідоцтва про право власності на все домоволодіння є порушенням прав позивача.

72. Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 травня 2022 року у справі № 342/595/21та Касаційного цивільного суду у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц. У цих рішеннях наголошено, що видача правовстановлюючих документів на майно колишнього колгоспного двору в цілому на одного з членів господарства без врахування законних часток інших членів чи спадкоємців є протиправною, а вимоги про визнання такого свідоцтва недійсним - обґрунтованими.

73. Водночас, враховуючи, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, Верховному Суду в межах касаційного перегляду необхідно вирішити ключове питання: чи поширюються на ці спірні правовідносини положення інституту позовної давності.

74. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

75. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

76. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

77. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (частини перша статті 261 ЦК України).

78. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

79. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

80. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач довела свій статус члена колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року (із правом на 1/5 частку майна), а також факт прийняття нею спадщини після померлого у 1993 році батька (з набуттям права на 1/4 частку спірного домоволодіння). Погоджуючись із цими висновками, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відповідач ОСОБА_2 , оформивши 31 січня 2003 року одноособове Свідоцтво про право власності на все майно, порушила права позивача на її 1/4 частку. Відповідно, вимоги про визнання цього свідоцтва недійсним є обґрунтованими.

81. Водночас із цим позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 11 квітня 2021 року, тобто зі спливом установленого законом строку позовної давності. Колегія суддів зазначає, що позивач як співвласник не цікавилася долею спірного майна з 1997 року, хоча за законом зобов`язана була виявляти належну обачність та нести тягар утримання власності.

82. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 24 червня 2009 року було посвідчено довіреність (строком до 24 червня 2012 року), якою ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 повноваження представляти її інтереси в органах БТІ, Держкомзему та місцевого самоврядування з питань реєстрації права власності на нерухоме майно, управління ним, оплати комунальних послуг, а також приватизації земельної ділянки на ім`я довірителя.

83. З огляду на це, позивач мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права або безпосередньо в момент видачі оспорюваного свідоцтва у 2003 році, або принаймні в день оформлення зазначеної довіреності - 24 червня 2009 року.

84. Оскільки позивач у передбачений законом строк до суду не звернулася, а доказів поважності причин пропуску цього строку не надала, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання незаконним і скасування рішення Зорянської сільської ради від 31 січня 2003 року № 29 «Про оформлення права приватної власності на будинок», а також визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого на ім`я ОСОБА_2 .

85. Посилання заявника в касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі № 914/758/17 є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать вказаним висновкам Верховного Суду.

86. Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції, який частково задовольнив апеляційну скаргу представника позивачки, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 (з підстав пропуску позовної давності та безпідставності вимог), відповідають фактичним обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами матеріального права, які суд застосував правильно, і з ними погоджується суд касаційної інстанції, а відтак підстави для його скасування відсутні.

(2) Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

87. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

88. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 ЦПК України межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України).

89. Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Залишити без задоволення касаційну скаргу  ОСОБА_1 .

2. Залишити без змін постанову Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров