КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/3136/25 Головуючий у І інстанції Гринчак О.І.
Провадження №22-ц/824/4141/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Медвєдєвої Ліни Василівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, а також встановлення факту перебування на утриманні,
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_3 , через представника - адвоката Шумейка Я.В., звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Ушкової-Свірідової А.В., в якому просила:
- встановити факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зник безвісти 18.06.2024, проживали однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу з 10.06.2015 по 18.06.2024;
- встановити факт, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні ОСОБА_4 до дня його зникнення безвісти, тобто до 18.06.2024.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 з 10.06.2015 року проживала з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 окремої механізованої бригади Збройних Сил України ОСОБА_4 , як одна сім`я без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .
У шлюбі позивачка не перебувала з 03.02.1994 року, що підтверджується відповіддю Київського відділу реєстрації шлюбів ЦМУ МЮ (м. Київ) на адвокатський запит №61 від 07.11.2024.
ОСОБА_4 у шлюбі не перебував з 09.06.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 09.06.2015 р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.
01.06.2022 року ОСОБА_4 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 до Збройних Сил України.
18.06.2024 року під час виконання бойового завдання біля населеного пункту Мала Токмачка Запорізької області ОСОБА_4 зник безвісти, що підтверджується сповіщенням №41 про зникнення безвісти та корінцем сповіщення зникнення безвісти № 41, складені командиром Військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_5 .
За час спільного проживання однією сім`єю позивачки та ОСОБА_4 , як фактичної дружини та чоловіка, склались взаємні відносини, які притаманні подружжю, наповнені любов`ю та взаємною повагою. Весь вказаний час їх об`єднував спільний побут, спільний бюджет, взаємні права та обов`язки подружжя, спільні будні та вихідні, спільно проведений час, спільні друзі та родичі. За час спільного проживання були придбані численні речі домашнього вжитку, меблі, продукти харчування та таке інше.
На підтвердження вищевказаної інформації, представник зазначає, що улітку 2015 року позивачка та ОСОБА_4 , разом з сином позивачки ОСОБА_6 , поїхали на відпочинок та оздоровлення до моря у селище Затока в Одеській області.
Крім того, всі свята позивачка та ОСОБА_4 проводили в колі спільних рідних та друзів.
У 2016 році ОСОБА_4 та син позивачки ОСОБА_6 , почали працювати разом в одній логістичній компанії «Експрес-Т», за адресою: м. Київ, пр-т Степана Бандери, 32 .
Літом 2018 року позивачка, ОСОБА_4 та син позивачки ОСОБА_6 , невістка ОСОБА_7 та онук ОСОБА_8 разом їздили відпочивати на море у село Залізний Порт, Херсонської області.
07 лютого 2022 року у позивачки стався інсульт, необхідно було провести оперативне втручання, а саме трепанацію черепа. Весь час ОСОБА_4 був поруч, допомагав та доглядав за позивачкою.
18 червня 2024 року з ОСОБА_4 було втрачений зв`язок, до цього часу, майже кожного дня, за можливості він телефонував по відеозв`язку або надсилав смс-повідомлення позивачці.
21 червня 2024 року матері ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , надійшло сповіщення №41 від військової частини НОМЕР_1 про те, що її син, солдат ОСОБА_4 , водій 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 01.06.2022, зник безвісти 18.06.2024 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Мала Токмачка Запорізької області.
ОСОБА_2 - є дочкою ОСОБА_4 від попереднього шлюбу.
З 07 лютого 2022 року, коли стався інсульт у позивачки, вона перебуває на повному утриманні свого зниклого безвісти чоловіка ОСОБА_4 , не працює через третю групу інвалідності (підтвердженням цього є акт огляду медико-соціальною експертною комісією №745727), має пенсійне посвідчення, користувалась карткою АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_4 (належить ОСОБА_4 ), яку залишив їй ОСОБА_4 , який хоча і перебував на службі, але систематично з 07.02.2022 матеріально утримував позивачку. Позивачка інших доходів не має, крім пенсії за інвалідністю. Допомога, яка надавалася позивачці, була для неї основним джерелом засобів до існування, оскільки така допомога надавалася систематично та розмір допомоги значно перевищував розмір отримуваної нею пенсії по інвалідності. Таким чином ОСОБА_4 фактично виконував обов`язок щодо утримання позивачки.
Встановлення факту проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та встановлення факту перебування на утриманні останнього має для позивачки юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить можливість реалізаціїнею права на отримання виплат відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, а також дає змогу звертатися з заявами та запитами до правоохоронних органів та інших інстанцій щодо долі ОСОБА_4 та, відповідно, забезпечує реалізацію її прав та обов`язків, отримання пенсії за втратою годувальника.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року позов задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зник безвісти 18.06.2024, проживали однією сім`єю жінки і чоловіка без шлюбу з 10.06.2015 по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлено факт, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні ОСОБА_4 до дня його зникнення безвісти, тобто до 18.06.2024.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною в інтересах відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся їх представник - адвокат Медвєдєва Л.В., яка, посилаючись на протиправність ухваленого рішення, просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існували взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, є суперечливими, не відповідають встановленим по справі обставинам та не підтверджені належними доказами.
З огляду на всі матеріали справи та докази, на які посилається суд у оскаржуваному рішенні, наявність між позивачкою та зниклим безвісті ОСОБА_4 взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, на переконання представника відповідачів, не доведено жодним чином. 
Вказує, що суд у оскаржуваному рішенні побудував власні висновки фактично на показах свідків, двоє з яких є родичами та членами родини позивачки. Так, свідок ОСОБА_9 є рідною сестрою позивачки, яка наразі, як далі зазначає суд «допомагає ОСОБА_10 », тобто позивачці, та з огляду на це є значні сумніви у її упередженості. Свідок ОСОБА_11 є сестрою невістки позивачки. Третім свідком є сусідка позивачки - ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні показала, що у 2011 році переїхала до будинку за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_10 уже там жила, у них була багатодітна сім`я. Спілкувалися як сусіди. Тобто цей свідок, як сусідка, обізнана з ситуацією поверхово. 
Скаржник зазначає, що у оскаржуваному рішенні суд не надав належної правової оцінки доводам, викладеним відповідачами у відзивах на позовну заяву. 
Так, судом проігноровано, що саме матір зниклого безвісти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з огляду, у тому числі, на перенесений нею, важкий інсульт перебувала на утриманні свого зниклого безвісти сина. А також посильну допомогу, у тому числі з оплати та доставки на дім ліків, харчування та пересування після отриманого важкого інсульту надавала та надає їй онука ( ОСОБА_13 ), рідна донька зниклого безвісти ОСОБА_4 . 
Зниклий безвісти ОСОБА_4 дуже турбувався про матір та доньку та постійно намагався забезпечити їм належний рівень життя.
Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що саме ОСОБА_1 в цей час отримує всі належні виплати свого зниклого безвісти сина. Ухвалення оскаржуваного рішення має суттєвий правовий наслідок для неї, як для матері зниклого безвісті ОСОБА_4 , оскільки згідно з черговістю платежів вона буде повністю позбавлена будь-якої державної допомоги, яку вона отримує в цей час за свого зниклого безвісті сина. В разі задоволення позову ці виплати повністю перейдуть до позивачки ОСОБА_3 . 
Скаржник вказує, що відповідачі заперечують наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосунків, які можуть бути розцінені як проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, Міністерства оборони України, ОСОБА_14 звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач, зазначивши відповідачем у даній справі Міністерство оборони України, в той же час не наводить фактів, які її права, свободи та інтереси порушив відповідача, не висуває будь-яких окремих вимог до цього відповідача та не вказує, при виконанні рішення суду в разі задоволення позову, які порушені права позивача будуть відновлені.
Поряд із цим, представник Міністерства оборони України вважає, що підстави для задоволення позову у даній справі відсутні, оскільки позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів для встановлення згаданих фактів та не підтверджено вимоги належними і допустимими доказами.
Вказує, що сповіщення про зниклого безвісти військовослужбовця № 41 від 21.06.2024 створено та підписано в/ НОМЕР_5 та направлено на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 , а в подальшому направлено на адресу матері військовослужбовця, оскільки саме її останній зазначив як особу , яку необхідно повідомити в разі настання нещасного випадку.
Вважає також, що позивач не належить до кола осіб, визначених п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2016 року №884, які мають право на виплату грошового забезпечення військовослужбовця.
Крім того, звертає увагу, що позивачем не надано суду доказів, підтверджуючих факт перебування на утриманні військовослужбовця, зокрема, що грошова допомога, яка їй надавалась, мала постійний та систематичний характер, що позивачка є непрацездатною та не має інших джерел доходів, крім такої допомоги.
Посилаючись на викладені обставини, представник Міністерства оборони України просила задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу скористався також представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Шумейко Я.В.
Заперечуючи щодо наведених у скарзі доводів, зазначає, що позивач в особі свого представника вважає рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року у справі законним і обґрунтованим, ухваленим судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і правильного установлення обставин, які мають значення для справи, правильного і повного дослідження доказів у справі, правильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.
Зокрема, представник позивача вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо упередженості допитаних судом свідків та сумнівності їх показів.
Звертає увагу, що свідки по справі були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Будь-яких доказів щодо неправдивості показань свідків з боку адвоката Медведєвої Л.І. не надано. Будь-яких свідків з боку відповідача адвокатом Медведєвою Л.І. не було залучено для допиту у справі, які б могли б спростувати вказані свідчення, які надали свідки у судовому засіданні. В чому саме полягають сумніви в упередженості свідків в апеляційній скарзі не зазначено. 
Наголошує, що відповідач ОСОБА_2 , яка приймала участь у судових засіданнях, підтвердила суду, що ОСОБА_4 мешкав разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Ушкова ОСОБА_15 приходила до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в гості, та один раз відпочивала з ними на морі. 
Посилання апелянта на той факт, що ОСОБА_1 буде повністю позбавлена будь-якої грошової допомоги, на переконання представника позивача не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_3 відповідно до актуальної судової практики не може отримати будь-яку допомогу, окрім як лише пенсію по втраті годувальника. 
Вказує, що судом першої інстанції була надана відповідна правова оцінка зібраним по справі доказам та правильно встановлені обставини, які мають значення по справі. В свою чергу, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом.
У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Мєдвєдєва Л.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідача, Міністерства оборони України, ОСОБА_14 , які взяли участь у судовому засіданні 17.06.2026 року, також підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Шумейко Я.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, поклавшись на доводи, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини у даній справі.
01.06.2022 ОСОБА_4 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 до Збройних Сил України (а.с. 56 (на звороті) т. І).
18.06.2024 солдат ОСОБА_4 , водій 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 01.06.2022, зник безвісти під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Мала Токмачка Запорізької області, що підтверджується сповіщенням № 41 від 21.06.2024 (а.с. 74 т. І).
28.02.2025 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі зниклим безвісти ОСОБА_4 як жінки і чоловіка без шлюбу з 10.06.2015 по 18.06.2024, а також про встановлення факту перебування на його утриманні. При цьому, відповідачами визначено матір зниклого безвісти ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , та його дочку від попереднього шлюбу - ОСОБА_2 .
03.02.1994 року шлюб між ОСОБА_16 та позивачкою було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.02.1994 та відповіддю Київського відділу реєстрації шлюбів ЦМУ МЮ (м. Київ) від 08.11.2024 (а.с. 23 (на звороті), 28, 29 т. І). 
09.06.2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_17 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 79 (на звороті) т. І).
Судом встановлено, що у заявлений у позовній заяві період з 10.06.2015 року по 18.06.2024 року ні ОСОБА_3 , ні зниклий безвісти ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, та не перебували у зареєстрованому шлюбі з будь-ким іншим.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 08.12.1997 р. квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 86,0 кв.м належить в рівних долях - ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 (позивачці), ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 (а.с. 23 т. І).
Позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 - за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відповідними відмітками у їхніх паспортах (а.с. 19 (на звороті), 54 (на звороті) т. І).
Також встановлено, що з 07.02.2022 року по 23.02.2022 року ОСОБА_3 перебувала у КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з діагнозом «ЦВХ. Гостре порушення мозкового кровообігу за типом спонтанного субарахноїдального-вентрикулярного крововиливу. Розрив аневризми передньої сполученої артерії. Мнестичний, психоорганічний, цефалгічний синдром. Гіпертонічна хвороба II ст., 2 ст., ризик 3»; 09.02.2022 р. їй проведено оперативне втручання - клипування аневризми ПСОА, що підтверджується випискою № 2285 із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 12, 13 т. І).
У періоди з 24.04.2023 року по 03.05.2023 року, з 19.02.2024 року по 27.02.2024 року, з 24.10.2024 року по 01.11.2024 року позивачка перебувала у КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» у зв`язку зі стійкими залишковими явищами після перенесеного ГПМК за геморагічним типом та хірургічного втручання, що підтверджується відповідними виписками № 3347, № 6774, № 20663 із медичної карти стаціонарного хворого. (а.с. 14, 17, 18 т. І).
З 01.07.2024 р. позивачці встановлено третю групу інвалідності, протипоказана праця зі значним навантаженням; рекомендована легка праця зі зменшеним навантаженням. Позивачка отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №745727 та пенсійним посвідченням (а.с. 21, 22 т. І).
Згідно з довідкою про доходи № 0484 4841 8483 2449 ОСОБА_3 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) в м. Києві і отримує пенсію по інвалідності, а саме за червень 2022 року - 1869,53 грн, з липня 2022 року по листопад 2022 року по 2027,00 грн, з грудня 2022 року по лютий 2024 року по 2093,00 грн, з березня 2024 року по червень 2024 року по 2361,00 грн (а.с. 11 (на звороті) т. І).
Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існували взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю; факт їх спільного проживання (ч. 1 ст. 56 СК України), ведення спільного господарства, спільний відпочинок, участь чоловіка у витратах, пов`язаних із хворобою жінки та її матеріальне утримання (ст. 90, 91 СК України), їхня спільна участь у вихованні онуків (ст. 257 СК України) є доведеними зі сторони позивача, та не спростовані жодними доказами зі сторони відповідачів.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, з огляду на наступне.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
У частині першій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими самими критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зник безвісти 18.06.2024, проживали однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу з 10.06.2015 по 18.06.2024; а також встановлення факту, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні ОСОБА_4 до дня його зникнення безвісти, тобто до 18.06.2024 року.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що метою встановлення вказаних юридичних фактів позивач зазначала отримання нею як членом сім'ї військовослужбовця, зниклого безвісти, грошового забезпечення відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісти відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українм від 30.11.2016 р. №884; отримання права на звернення до правоохоронних органів та інших інстанцій щодо долі ОСОБА_4 , а також призначення та отримання як особою, що перебувала на утриманні військовослужбовця, пенсії за втратою годувальника.
Так, у відповідності до пункту 6статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, за військовослужбовцями, захопленими в  полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - Порядок № 884).
Відповідно до п. 7 вказаного Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Статтею 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» до числа близьких родичів та членів сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, зокрема, віднесено осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі осіб, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. 
Статтею 6 цього Закону визначені права близьких родичів, зокрема, близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право: на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме); на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України; на безоплатну правничу допомогу відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Також, за змістом частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень.
Розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби не може становити менше 15 000 000,00 гривень.
Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється особам, зазначеним в особистому розпорядженні загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, або особам, зазначеним у частині четвертій статті 118-1 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України «Про Національну поліцію» та пункті 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням положень абзаців четвертого і п`ятого цього пункту.
Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають:
- діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;
- вдова (вдівець);
- батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);
- внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);
- жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;
- утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ).
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Положеннями пункту 9 Порядку № 975 регламентовано, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать, зокрема, утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону № 2262-XII.
У пункті 20 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога.
Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону № 2262-XII, або іншого документа, що є підставою для встановлення факту перебування на утриманні та призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону;
Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ.
На вищевказаному наголошено, зокрема, у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).
За загальним правилом судом може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення для одержання свідоцтва про право на спадщину, призначення пенсії чи відшкодування шкоди за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалася утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів для існування навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 13 січня 2021 року у справі №592/17552/18 (провадження № 61-8512св20).
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
У спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.
Такі докази оцінюються судом в сукупності та на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України.
У даній справі суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 у період з 10.06.2015 по 18.06.2024 однією сім'єю як чоловік і дружина, оскільки вони в цей період не перебували у зареєстрованому шлюбі з будь-ким іншим, спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільні витрати, як баба і дід проводили спільний час з онуками.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 
У справах про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач зобов`язаний довести наявність сукупності ознак, що притаманні подружжю: постійне фактичне мешкання за однією адресою, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а також наявність взаємних подружніх прав та обов`язків (правовий висновок у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц). 
При цьому обов`язок доказування цих обставин за правилами статей 12, 81 ЦПК України покладається саме на позивача. 
Самі по собі факти близьких стосунків, спільна присутність на святах чи періодичний відпочинок не можуть свідчити про наявність фактичного шлюбу за відсутності доказів єдності побуту та активів (правовий висновок у постанові ВП ВС від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц).
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. У справах про встановлення факту проживання однією сім`єю належними доказами є документи, що підтверджують спільне фінансування витрат на житло, спільні страхові поліси, спільна участь у кредитних зобов`язаннях, ведення спільного банківського рахунку, а також докази сприйняття сторін третіми особами саме як подружжя через призму спільної опіки над побутом та інші дані, що свідчать про реальність сімейних відносин.
Оцінюючи докази, подані позивачем, колегія встановлює їх явну недостатність для підтвердження юридичного факту у заявлений період.
На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачка надала суду фото спільного відпочинку, святкувань, скріншоти з месенджера «WhatsApp» та «Viber» щодо спільного листування із ОСОБА_4 , який записаний як « ОСОБА_22 »,а також копії медичних та військових документів на ім'я ОСОБА_4 , оригінали яких зберігаються у позивача. Позивачкою також надано суду докази, які підтверджують надсилання ОСОБА_4 на її адресу поштових відправлень (посилок), зокрема, 26.02.2023, 02.03.2023, 24.03.2023, 01.08.2023, 10.11.2023, 15.01.2024. 
Судом першої інстанції досліджено виписку по банківському рахунку ОСОБА_4 в АТ «ПриватБанк», з якої вбачається, що у період з 01.01.2024 по 18.06.2024 року банківською карткою АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_4 користувалась позивачка, розраховуючись коштами в магазинах у м. Києві, зокрема «Сільпо» по вул. Закревського, 61/2, «Метро» по вул. Сержа Лифаря, 2А , «АТБ» по вул. Ніколаєва, 7 , «Family Food Market» по вул. Закревського, 42А, «Новус» по просп. Червоної Калини, а також знімала готівку в банкоматі в м. Києві, зокрема, по просп. Червоної Калини, 44 А .
Проте, навіть у своїй сукупності зазначені докази не дозволяють суду встановити наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю у спірний період, оскільки на підтверджують ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільну участь в утриманні житла, його ремонт, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. 
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.
Так, характер листування в месенджері «WhatsApp» та «Viber» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , надсилання квітів позивачці, дійсно свідчить про наявність між ними близьких, романтичних стосунків, однак не містить обговорень побутових та сімейних питань, спільних фінансових витрат, та не свідчать про наявність між ними відносин, притаманних подружжю, яке тривалий період перебуває у сімейних стосунках.
Щодо показів свідків, колегія суддів зауважує, що враховуючи тривалість заявленого періоду та відсутність документального підтвердження спільного побуту, самі по собі такі покази не є достатніми для висновку про наявність фактичного подружжя, оскільки факт спільного проживання не може бути встановлений виключно показаннями свідків за відсутності інших переконливих доказів (правовий висновок у постанові ВП ВС від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц).
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що попри покази свідків, які засвідчили в суді першої інстанції наявність між позивачкою та військовослужбовцем стосунків, притаманних подружжю, їх спільне проживання, спільний бюджет та піклування один про одного, його донька ОСОБА_2 категорично заперечувала наявність таких відносин та підкреслювала, що після того, як 21.06.2024 року матері ОСОБА_4 надійшло сповіщення про його зникнення безвісти, позивачка жодного разу не спілкувалась з відповідачами, як з членами його родини.
Колегія суддів вважає ж обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині не доведення позивачем обставин перебування позивачки ОСОБА_3 на утриманні ОСОБА_4 .
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (положення статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Отримання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не може бути безумовною підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів (наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)), які зумовлють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №592/17552/18).
Як вбачається з матеріалів справи, належних та достатніх доказів перебування ОСОБА_3 на утриманні ОСОБА_4 матеріали справи не містять.
Так, отримана судом виписка з банківського рахунку ОСОБА_4 в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2024 по 18.06.2024 не є доказом постійної та систематичної матеріальної допомоги від ОСОБА_4 , яка була для ОСОБА_3 основним джерелом засобів до існування. 
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 маючи інвалідність 3 групи, непрацездатною не визнана, відповідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №745727 їй протипоказана праця зі значним навантаженням; рекомендована легка праця зі зменшеним навантаженням. (том 1 а.с. 22)
Згідно з довідкою про доходи № 0484 4841 8483 2449 ОСОБА_3 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) в м. Києві і отримує пенсію по інвалідності, а саме за червень 2022 року - 1869,53 грн, з липня 2022 року по листопад 2022 року по 2027,00 грн, з грудня 2022 року по лютий 2024 року по 2093,00 грн, з березня 2024 року по червень 2024 року по 2361,00 грн (том 1 а.с. 11).
Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивачка ОСОБА_3 має повнолітнього сина - ОСОБА_23 , який є працездатним та в силу положень статей 202, 203 СК України має обов'язок надавати матері належне утримання.
Отже, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції. Висновки суду про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Медвєдєвої Ліни Василівни задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 6 липня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб