Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.08.2026 | Справа №466/4215/26 Провадження №2/607/6021/2026

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 , просить стягнути із відповідача в свою користь заборгованість за кредитним договором №01.10.2025-100001314 від 01.10.2025 у розмірі 45 170,22 грн.
Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 01.10.2025 уклали Кредитний договір (оферти) №01.10.2025-100001314, відповідно до умов якого Позичальнику надано кредит у розмірі 10000 грн, строком на 181 днів. 17.10.2025 між сторонами було укладено додатковий договір, відповідно до якого збільшено розмір кредиту на 6000 грн. 
ОСОБА_2 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату позовної заяви, утворилась заборгованість у розмірі 45 170,22 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 046,05 грн, процентів – 22 748,17 грн, відсотків, нарахованих по статті 625 ЦК України – 7376 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
27.07.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить поновити строк на подання відзиву, позов задовольнити частково, зменшивши суму боргу до 15 382,05 грн та стягнути судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.
Вказує, що оскільки проценти річні нараховані на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 7 376,00 грн були нарахована кредитором у період дії в Україні воєнного стану, то відповідач на підставі п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України звільняється від обов`язку сплати такої неустойки.
Крім того, вказує, що умова кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту суперечить вимогам законодавства та є нікчемною, тому сума 3 200,00 грн, сплачена Відповідачкою та безпідставно зарахована кредитором у рахунок нікчемної комісії, підлягає врахуванню при визначенні фактичного розміру виконаних Відповідачкою зобов`язань за кредитним договором.
Також вказує, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами не є співрозмірною сумі кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим просить зменшити розмір процентів за вказаним договором до меж, що відповідають принципам справедливості та вимогам законодавства, а саме — не більше ніж 50% від суми кредиту, тобто 8 000,00 грн.
Враховуючи те, що відповідачем здійснювались погашення боргу у розмірі 8 617,95 грн, вважає, що загальний розмір грошових вимог, який може бути стягнутий з відповідача, не може перевищувати: 15 382,05 грн (16 000,00 (тіло) + 8 000,00 грн. (відсотки) – 8 617,95 грн. (оплати Відповідача)).
Окрім того, просить зменшити витрати на правничу допомогу позивача, вказуючи, що відшкодування заявлених представником Позивача витрат у розмірі обумовленого сторонами угодою є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.
29.07.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій просить позов задовольнити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу відповідача до 3000 грн.
Вказує, що загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому статті 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись.
У відповідь на позицію сторони Відповідача, щодо максимального розміру нарахованих процентів за кредитним договором не можуть у сумі перевищувати 50% тіла, вказує, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено подібне обмеження щодо розміру суми нарахованих процентів. Норма, на яку посилається сторона Відповідача стосується сплати платежів за порушення виконання зобов`язань за кредитним договором. Водночас, кредитним договором передбачено проценти за користування кредитом, які нараховуються протягом строку кредитування за договором, отже це не є заходом цивільно-правової відповідальності у розумінні ЦК України.
Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем.
Щодо комісії зазначає наступне. Комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу – інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданою. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Договором застережено, що до складу даної комісії не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства.
Щодо витрат на правничу допомогу відповідача вказує, що сторона відповідача не надала належних доказів, що підтверджують фактичну оплату відповідачем гонорару адвокату. Однак, у разі, якщо суд дійде висновку про задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу, просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн, виходячи з незначної складності даної категорії справи. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач в судове засідання, призначене на 06.08.2026, свого представника не направив, звернувся в суд із заявою, в якій просив розглядати справу в його відсутності.
Представник відповідача в судовому засіданні частково заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов. 
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 10.00 год 31.08.2026 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці в період з 10.08.2026 до 30.08.2026.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 01.10.2025 уклали Кредитний договір (оферти) №01.10.2025-100001314, відповідно до умов якого Позичальнику надано кредит у розмірі 10 000 грн, строком на 181 днів до 30.03.2026. Реквізити належного Позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів Позичальнику за даним та наступними договорами: 4441-11ХХ-ХХХХ-7899.
Відповідно до пункту 6 Договору, процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом. 
Сторони погодили графік платежів пунктом 12 договору.
Договір підписано одноразовим ідентифікатором E112, який було надіслано на телефон НОМЕР_1 .
17.10.2025 ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 уклали Додатковий договір (оферта) до Кредитного договору (кредитної лінії), відповідно до умов якого сума кредиту з дати укладення даного Додаткового Договору становить 16 000 грн, яка складається з усіх Траншів (частин Суми кредиту), зазначених в Договорі (1-й Транш) та в укладених Сторонами Додаткових Договорах (чергові Транші).
Відповідно до п. 1.2 Додаткового договору, за даним Додатковим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику 2-й Транш у розмірі 6000 грн, строком на 165 днів.
У зв`язку зі збільшенням Суми Кредиту змінюється розмір денної процентної ставки та її розрахунок, які з дати укладення даного Додаткового Договору становлять 0,88%.
Додатковий договір підписано одноразовим ідентифікатором К675, який було надіслано на телефон НОМЕР_1 . 
Відповідно до довідки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №1-0605 від 06.05.2026 на підставі договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 01.10.2025 13:19:54 на суму 10000,00 (десять тисяч) грн, номер картки 4441111037267899, номер транзакції в системі iPay.ua – 879103165, призначення платежу: Видача за договором кредиту №01.10.2025-100001314.
Відповідно до довідки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №1-0605 від 06.05.2026 на підставі договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 17.10.2025 08:54:59 на суму 6000,00 (шість тисяч) грн, номер картки 4441111037267899, номер транзакції в системі iPay.ua – 893757566, призначення платежу: Видача за договором кредиту №01.10.2025-100001314.
Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором №01.10.2025-100001314 від 01.10.2025, заборгованість відповідача становить 45 170,22 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 046,05 грн, відсотків - 22 748,17 грн, відсотків за ст. 625 ЦК України – 7 376 грн.
Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Враховуючи приписи статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі №524/5556/19 підтверджує, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині».
Згідно із частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частина друга статті 1056-1 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 01.10.2025 уклали Кредитний договір (оферти) №01.10.2025-100001314, відповідно до умов якого Позичальнику надано кредит у розмірі 10000 грн строком на 181 день. Окрім того, 17.10.2025 між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого Позичальнику надано кредит у розмірі 6000 грн строком на 165 днів.
ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у розмірі 16000 грн двома траншами, а саме: 10000 грн - 01.10.2025 та 6000 грн – 17.10.2025, що підтверджується довідками про перерахунок коштів.
Визначаючи розмір заборгованості, суд виходить із такого.
Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача в користь позивача відсотків згідно статті 625 ЦК України в сумі 7 376 грн з огляду на наступне.
Відповідно до вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, враховуючи, що позивачем здійснено нарахування процентів за невиконання відповідачем умов кредитного договору в період дії воєнного стану, вказані суми в силу вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України підлягають списанню кредитодавцем (кредитором), а тому відсутні правові підстави для їх стягнення у судовому порядку.
Покликання позивача на Закон України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень суд відхиляє, оскільки відповідні зміни у пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо всіх кредитних договорів, в тому числі і споживчих, не вносилися та є чинними.
Більше того, як видно із наданого розрахунку, позивачем нараховано відсотки згідно статті 625 ЦК України у період строку кредитування, разом із відсотками за користування кредитом.
Разом з тим, поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28).
Тому, не підлягає до задоволення вимога про стягнення процентів згідно статті 625 ЦК України у розмірі 7 376 гривень.
Водночас, з розрахунку заборгованості також встановлено, що сплачені відповідачкою 02.11. 2025 кошти в сумі 8 617,95 грн частково були зараховані в рахунок погашення відсотків за статтею 625 ЦК України, а саме на суму 416 грн. Враховуючи те, що суд встановив безпідставність нарахування відсотків за статтею 625 ЦК України, сплачена сума в розмірі 416 грн підлягає зарахуванню в рахунок погашення відсотків за користування кредитом. 
Окрім того, з розрахунку заборгованості встановлено, що за договором відповідачу також була нарахована комісія за видачу кредиту у розмірі 3200 грн, в рахунок погашення якої були зараховані кошти у вказаній сумі, сплачені відповідачкою.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.11.2023 по справі №204/224/21 викладено правові висновки, що оскільки в кредитному договорі не зазначено та не надано доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг Кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які фінансовою установою встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 140, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
У кредитному договорі позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку додаткових та супутніх послуг Кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням кредиту, які надаються відповідачу за які встановлена комісія за надання та обслуговування кредиту, тому, суд вважає, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частини першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому, покликання позивача, що комісія пов`язана із перерахуванням Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу – інтернет-еквайрингу, суд не бере до уваги, оскільки такі послуги Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства.
Тому, враховуючи те, що позивачем безпідставно нараховано заборгованість за комісією в розмірі 3 200 грн та зараховано в рахунок її погашення кошти, сплачені відповідачкою, вказана сума коштів також підлягає зарахуванню в рахунок погашення відсотків за користування кредитом. 
Отже розмір заборгованості за відсотками за Договором № 01.10.2025-100001314 про надання кредиту від 01.10.2025, з урахуванням сплаченої відповідачкою суми коштів, становить 19 132,17 грн (22 748,17 грн - 416 грн – 3200 грн).
Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу приписів частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання.
Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (висновки ВС у постанові від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18).
Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що розмір відсотків за користування кредитом не може перевищувати п`ятдесяти відсотків від тіла кредиту з огляду на те, що такі законодавчі обмеження стосується не самих відсотків за користування кредитом, а сукупного розміру неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит.
Суду не надано доказів повернення відповідачем заборгованості у розмірі 15 046,05 грн за тілом кредиту та 19 132,17 грн – за відсотками, разом – 34 178,22 грн, а тому, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення заборгованості за кредитом у цьому розмірі.
Щодо розподілу судових витрат.
Позивач поніс судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 гривень. 
Судом задоволено позов на суму 34 178,22 грн із 45 170,22 грн, що становить 75,67%. 
В силу статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 2014,64 (75,67 % 2662,40) гривень судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Водночас, відповідач просить відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат представник відповідача надала: договір про надання правничої допомоги із адвокатом Скользнєвою В.В. від 21.07.2026, довіреність, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, акт здачі-прийняття наданих послуг від 21.07.2026 на суму 8000 грн та квитанцію до прибуткового касового ордера від 21.07.2026.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/ дії/бездіяльність обох сторін.
Згідно додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами третьою – п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами третьою – п`ятою, дев`ятою статті 141 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні здійснених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. (відповідна правова позиція викладена у Постановах ВС від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19 та від 28.04.2021 у справі № 910/12591/18).
Представник позивача заперечує щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачкою в розмірі 8000 грн та просить зменшити такий розмір до 3000 грн.
Суд дійшов висновку, що розмір заявленої відповідачем суми витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, ціною позову.
При цьому, суд виходить з того, що розглянута судом справа не має значної складності, є типовою, розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження.
Суд вважає, що такі послуги, які зазначені у переліку (заявці), як «ознайомлення з матеріалами справи» – 2 години на суму 2000 грн не відповідають критеріям обґрунтованості та необхідності, оскільки детальний аналіз матеріалів справи та ознайомлення з ними по суті є невіддільною складовою підготовки та написання відзиву на позовну заяву, а відтак фактично дублюють виконану роботу.
На підставі наведеного, суд доходить висновку що необхідними і розумними витратами на правничу допомогу є витрати на суму 6000 грн.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено на 75,67%, тому в силу статті 141 ЦПК України з позивача в користь відповідача слід стягнути 1 459,8 (24,33 % 6000 грн) гривень судових витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Враховуючи те, що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2014,64 грн, а з позивача в користь відповідача – судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 459,80 грн, взаємні вимоги сторін стосуються одного виду процесуальних відносин - розподілу судових витрат, суд здійснивши взаємозалік вказаних сум, дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 554,84 (2014,64-1 459,80) гривень судових витрат.
На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 264, 265, Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково. 
Стягнути із ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 34 178 (тридцять чотири тисячі сто сімдесят вісім) гривень 22 копійки заборгованості за кредитним договором №01.10.2025-100001314 від 01.10.2025 та 554,84 гривень судових витрат. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 31.08.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 .

Головуючий суддя | В. М. Позняк