Провадження № 2/742/2429/26 
Єдиний унікальний № 742/3333/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
у складі головуючого судді Павлова В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Рубан Ж.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Прилуки в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Першої прилуцької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту –

за участі:
представник позивача ОСОБА_2 ,

УСТАНОВИВ:
Позивач в особі представника - адвоката Бульби Р.В., звернувся до суду з позовом до Першої прилуцької державної нотаріальної контори, в якому просить скасувати арешт з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений Першою прилуцькою державною нотаріальною конторою (реєстраційний номер обтяження 3225588 від 18.05.2006 р. на підставі повідомлення від 10.11.1959 р. щодо ОСОБА_3 ). 
Ухвалою суду від 17 червня 2026 року у справі відкрито провадження та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, надіслав заяву про розгляд справи без його участі.
Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано обтяження у вигляді арешту, накладеного Першою прилуцькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 3225588 від 18 травня 2006 року, на підставі повідомлення від 10 листопада 1959 року щодо ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Визначення предмета спору, підстав позову та кола відповідачів є процесуальним правом позивача. Разом із тим встановлення належності відповідача та обґрунтованості позовних вимог є обов`язком суду, який вирішується під час розгляду справи.
За змістом статей 48, 51 ЦПК України належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом спірного матеріального правовідношення та повинна відповідати за заявленими позовними вимогами. Якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача може здійснити заміну неналежного відповідача належним або залучити співвідповідача.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 та від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц, у справах про звільнення майна з-під арешту належними відповідачами є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт (стягувач), а в окремих випадках - особа, якій передано арештоване майно. Нотаріальний орган, який лише вніс відповідний запис до реєстру або здійснював його ведення, не є носієм спірного матеріального права чи обов`язку та не набуває статусу належного відповідача у такому спорі.
Перша прилуцька державна нотаріальна контора, до якої пред`явлено позов, не є стороною матеріального правовідношення, з якого виникло спірне обтяження. Вона не є боржником, стягувачем, правонаступником будь-якої із сторін відповідного зобов`язання, не претендує на спірне майно та не має самостійного майнового інтересу щодо нього. 
Внесення відомостей про арешт до реєстру здійснювалося нотаріальною конторою при виконанні покладених на неї законом функцій і саме по собі не свідчить про виникнення між нею та позивачем матеріально-правового спору. Таким чином, Перша прилуцька державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем у даній справі.
Під час розгляду справи позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи та маючи передбачене статтею 51 ЦПК України процесуальне право, не заявили клопотання про заміну неналежного відповідача або про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
Із наданого позивачем витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається лише факт існування відповідного обтяження. Зазначений документ не містить відомостей про особу стягувача, зміст та характер забезпеченого зобов`язання, його чинність, виконання чи припинення, а також не дає можливості встановити осіб, права яких можуть бути порушені у разі задоволення позову.
Суд окремо звертає увагу на істотну розбіжність у часі між датою повідомлення, на підставі якого внесено запис про обтяження (10 листопада 1959 року), та датою його безпосередньої реєстрації в реєстрі (18 травня 2006 року) - понад сорок сім років. Сама по собі така розбіжність не є підставою для висновку про автоматичне припинення чи недійсність обтяження, оскільки процесуальний закон не наділяє суд повноваженням презюмувати припинення забезпеченого зобов`язання виключно з підстав тривалості існування запису чи розриву в часі між відповідними датами. 
Водночас ця обставина посилює необхідність встановлення особи кредитора (стягувача) та характеру забезпеченого зобов`язання, оскільки без цього неможливо перевірити ні факт виникнення такого зобов`язання, ні обставини його можливого припинення, зокрема у зв`язку із спливом строків, виконанням боржником або зверненням стягнення в іншому порядку.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для припинення обтяження та визначити належний суб`єктний склад спору.
Однак позивачем не надано жодних доказів, які б дозволили встановити особу, в інтересах якої було накладено арешт, її правонаступників, характер забезпеченого зобов`язання або факт його припинення. Так само позивач не звертався до суду з клопотаннями про витребування архівних матеріалів, документів чи інших доказів, які могли б підтвердити зазначені обставини.
Принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства не надають суду права самостійно визначати належного відповідача, збирати докази на підтвердження позовних вимог або замінювати сторону у справі без відповідного клопотання позивача. Вчинення судом таких дій означало б вихід за межі його процесуальних повноважень та порушення принципу рівності сторін.
Крім того, відсутність у матеріалах справи відомостей про підстави накладення арешту, зміст забезпеченого ним зобов`язання, особу кредитора та наявність чи відсутність його правонаступників унеможливлює перевірку судом обґрунтованості вимог про припинення такого обтяження по суті. Суд не може вирішувати питання про припинення прав чи обов`язків особи, яка не залучена до участі у справі та навіть не встановлена матеріалами справи. 
З цих же підстав поза межами розгляду в цій справі залишається й питання щодо можливого спливу позовної давності за забезпеченим зобов`язанням, оскільки його вирішення передбачає участь у справі належного відповідача.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позов пред`явлено до особи, яка не є суб`єктом спірного матеріального правовідношення та не повинна відповідати за заявленими вимогами. При цьому позивач не скористався наданим йому процесуальним правом на заміну неналежного відповідача або залучення належного відповідача до участі у справі.
За таких обставин суд позбавлений правових підстав для вирішення питання про звільнення майна з-під арешту по суті заявлених вимог, оскільки ухвалення рішення про скасування обтяження за відсутності належного відповідача призвело б до вирішення питання про права та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою суду у задоволенні позовних вимог повністю, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на останнього.
Керуючись ст.ст.12,13,81,89,263-265 ЦПК України, суд - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Першої прилуцької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту - відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду. 

Суддя В.Г. Павлов