Справа № 201/5586/26
Провадження 2/201/4165/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року       Соборний районний суд 
міста Дніпра 

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С., 
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

 
20 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року. У позовній заяві позивач зазначив, що 01 лютого 2025 року між ним та відповідачкою було укладено письмовий Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, відповідно до умов якого сторони підтвердили припинення фактичних шлюбних відносин, окреме проживання подружжя, проживання малолітнього сина разом із батьком та обов`язок матері брати участь у матеріальному утриманні дитини шляхом щомісячної сплати 8 000 грн до 10 числа кожного місяця. Позивач посилався на те, що за лютий 2025 року та березень 2025 року відповідачка здійснила оплату на утримання дитини, однак, починаючи з квітня 2025 року, припинила належним чином виконувати взятий на себе обов`язок щодо участі в утриманні сина, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за 10 місяців — з квітня 2025 року по січень 2026 року включно — у загальному розмірі 80 000 грн.
Надалі, до початку розгляду справи по суті, позивач подав уточнену позовну заяву як заяву про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог. В уточненій позовній заяві позивач просив суд комплексно вирішити спір між сторонами, оскільки, на його думку, спірні правовідносини фактично виходять за межі лише питання стягнення заборгованості та потребують вирішення питань про розірвання шлюбу, юридичну фіксацію фактичного проживання дитини разом із батьком, залишення дитини проживати з батьком, а також стягнення аліментів на майбутній період.
В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що він та відповідачка, ОСОБА_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 21 вересня 2017 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 638.
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначив, що після укладення шлюбу сторони певний час проживали спільно як сім`я, вели спільний побут та разом виховували сина. Разом із тим ще до укладення Договору від 01 лютого 2025 року фактичні шлюбні відносини між сторонами почали руйнуватися, а спільне сімейне життя втратило свій реальний зміст.
Зі слів позивача, відповідачка спочатку переїхала проживати до своїх батьків, а пізніше — до двоюрідних родичів за адресою, яка в подальшому була вказана сторонами у Договорі як її адреса проживання. Саме з цього часу сторони фактично почали жити окремо один від одного, а дитина залишилася проживати разом із батьком. 
Позивач вказав, що причиною фактичного розпаду сім`ї стало не одномоментне непорозуміння, а тривалий процес відчуження між подружжям. На його думку, відповідачка поступово перестала ставити інтереси сім`ї, спільного побуту та виховання дитини на перше місце, натомість основну увагу і майже весь вільний час почала віддавати роботі. Її зайнятість стала постійною: вона перебувала поза межами дому протягом більшої частини дня, часто затримувалася до пізнього часу, інколи була відсутня навіть у вихідні дні. У зв`язку з цим саме позивач залишався з дитиною у вечірній час, гуляв із сином, читав йому книжки, укладав його спати, організовував його повсякденний режим, відпочинок, розвиток та психологічний комфорт. У вихідні дні, коли дитина особливо потребує сімейного спілкування, спільного відпочинку, прогулянок і уваги, відповідачка також нерідко була відсутня через зайнятість, тоді як позивач проводив цей час разом із сином, забезпечуючи йому належні побутові умови, дозвілля, емоційну підтримку та виховання. Позивач зазначив, що у дитини сформувався тісніший повсякденний, побутовий та емоційний зв`язок саме з батьком, який став для неї основною особою щоденного піклування, турботи та стабільності. Позивач не заперечував того, що відповідачка працює, однак вважав, що саме обрана нею модель життя призвела до поступового припинення емоційного зв`язку в подружжі та до фактичного самоусунення від сімейного життя. За твердженням позивача, робота, яка забирала у відповідачки майже весь вільний час, призвела до того, що вона фактично не брала повноцінної участі не лише у вихованні та розвитку дитини, але й у звичайному щоденному сімейному житті. Саме з огляду на те, що сторони вже фактично проживали окремо, а дитина на той момент уже залишалася разом із батьком, 01 лютого 2025 року між сторонами було укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини. Цим договором сторони письмово зафіксували вже існуючий фактичний стан речей: окреме проживання подружжя, проживання сина разом із батьком, перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька, а також обов`язок матері брати участь у матеріальному забезпеченні дитини шляхом щомісячної сплати 8 000 грн. Позивач вказав, що з моменту фактичного припинення спільного проживання та, зокрема, з моменту укладення договору, саме він безперервно і самостійно забезпечує дитині повний комплекс необхідних умов для життя та розвитку: харчування, одяг, взуття, належні побутові умови, медичний догляд, організацію навчального та виховного процесу, прогулянки, дозвілля, психологічну підтримку та відчуття стабільності. Позивач також зазначив, що сплата відповідачкою коштів за лютий та березень 2025 року підтверджує визнання нею фактичного окремого проживання сторін, проживання дитини з батьком та власного обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. Однак, починаючи з квітня 2025 року, відповідачка припинила належним чином виконувати взятий на себе обов`язок, у зв`язку з чим і виникла заборгованість, яка стала підставою для звернення до суду.
В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив суд прийняти уточнену позовну заяву як заяву про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року у розмірі 80 000 грн; розірвати шлюб між сторонами; після розірвання шлюбу залишити місце проживання малолітнього сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 , який самостійно здійснює його щоденне виховання та утримання; стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно, починаючи з дати подання уточненої позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; стягнути з відповідачки судові витрати.
Відповідачка подала відзив, у якому заперечувала проти задоволення первісної вимоги про стягнення з неї 80 000 грн заборгованості за договором. Вона зазначила, що факт проживання спільного сина ОСОБА_4 разом із батьком не заперечує, однак не погоджується із заявленими вимогами про стягнення “боргу за договором” саме у такій формі. 
Вказала, що Договір від 01 лютого 2025 року за своєю правовою природою регулює питання проживання дитини з одним із батьків, порядок участі іншого з батьків у вихованні та спілкуванні, а також встановлює фіксований щомісячний платіж на утримання дитини. 
На її думку, такий договір підпадає під регулювання статей 157, 189 Сімейного кодексу України, а тому мав бути нотаріально посвідчений. Оскільки договір нотаріально не посвідчувався, відповідачка вважала його таким, що не може бути самостійною підставою для стягнення з неї 80 000 грн як “договірного боргу”. Разом із тим відповідачка фактично підтвердила, що сторони припинили спільне проживання та почали жити окремо. Вона також не заперечила, що дитина проживає з батьком та що на даний час саме батько забезпечує її щоденний побут. Водночас відповідачка зазначила, що причиною припинення спільного проживання стали тривалі конфлікти між сторонами, пов`язані з її роботою, напруженим графіком, затримками на роботі та відсутністю взаєморозуміння щодо поєднання трудової діяльності та сімейного життя. Відповідачка просила суд відмовити у задоволенні вимоги про стягнення 80 000 грн заборгованості за договором та розглянути справу за її відсутності.
До матеріалів справи позивачем долучено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, розрахунок заборгованості, акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком від 29 квітня 2026 року, письмові пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також інші матеріали на підтвердження заявлених вимог.
У подальшому позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив суд розглянути справу за наявними матеріалами та задовольнити заявлені вимоги. 
Відповідачка також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій просила суд врахувати її позицію, викладену у відзиві на позов. Зміст заяви відповідачки свідчить про те, що вона не наполягала на особистій участі в судовому засіданні та не подала доказів, які б спростовували фактичне проживання дитини з батьком або належне виконання батьком основного обсягу щоденних обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 21 вересня 2017 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 638. 
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного побуту не мають, спільного бюджету не формують, а їхні відносини як подружжя фактично припинили своє існування.
Факт окремого проживання сторін та припинення фактичних шлюбних відносин підтверджується не лише поясненнями позивача, але й змістом Договору від 01 лютого 2025 року, у якому сторони письмово зафіксували, що з моменту укладення договору починають проживати окремо, між ними фактично припинені шлюбні стосунки, а дитина залишається постійно проживати з батьком.
Відповідачка у своєму відзиві на позов також не заперечила факт припинення спільного проживання сторін, хоча і надала власне пояснення причин такого стану. Проти розірвання шлюбу не заперечувала. 
Суд враховує, що для вирішення питання про розірвання шлюбу визначальним є не встановлення вини одного з подружжя у розпаді сім`ї, а з`ясування того, чи збереглися між сторонами реальні шлюбні відносини, спільне проживання, спільний побут, взаємна підтримка та намір на продовження сімейного життя.
Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Оскільки матеріалами справи підтверджено фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, їх окреме проживання, відсутність спільного господарства, відсутність реального сімейного життя та те, що дитина фактично проживає разом із батьком, суд дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу матиме виключно формальний характер та не відповідатиме реальному стану відносин сторін. За таких обставин позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
За змістом статей 160, 161 Сімейного кодексу України питання проживання дитини вирішується батьками за домовленістю, а у разі спору — судом з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, віку дитини, стану її здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення.
Разом із тим у цій справі суд виходить з того, що позивач не просить суд штучно змінити місце проживання дитини, відібрати дитину від матері або вперше створити новий порядок її проживання. Заявлена вимога спрямована на судове підтвердження вже сформованого фактичного порядку життя дитини, який полягає у тому, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично постійно проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на його щоденному вихованні, догляді, побутовому забезпеченні та фактичному утриманні. 
Така вимога за своєю правовою природою не є тотожною окремому спору про визначення місця проживання дитини в порядку статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки суд у цій справі не вирішує питання про передачу дитини від одного з батьків іншому, не змінює її сталого середовища проживання та не створює нового фактичного порядку життя дитини. Суд лише перевіряє та оцінює, з ким дитина реально проживає після припинення фактичних шлюбних відносин між батьками, хто фактично здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та утримання, і чи відповідає залишення дитини проживати з таким із батьків її найкращим інтересам.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, сформулював правовий висновок, відповідно до якого при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, однак за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Аналогічна правова логіка простежується у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, в якій Верховний Суд виходив із необхідності розмежування спору про визначення місця проживання дитини та ситуації, коли суд у межах сімейного спору лише фіксує вже існуючий фактичний порядок проживання дитини з одним із батьків.
З урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду суд виходить із того, що заявлена у цій справі вимога про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком має характер судової фіксації вже існуючого фактичного стану, а не вирішення окремого спору про визначення місця проживання дитини у розумінні статті 161 Сімейного кодексу України.
Суд бере до уваги, що відповідачка, заперечуючи проти стягнення заборгованості за договором, водночас прямо не заперечила сам факт проживання дитини разом із батьком, не надала доказів того, що дитина фактично проживає з нею, не заявила самостійної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також не надала доказів, що проживання дитини з батьком суперечить найкращим інтересам дитини.
Судом досліджено акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком від 29 квітня 2026 року. Зі змісту цього акту вбачається, що ОСОБА_3 з початку 2025 року фактично постійно проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання дитина забезпечена належними умовами для життя, розвитку та повсякденного побуту, є охайною, доглянутою, забезпеченою всім необхідним, а її основні життєві потреби покриваються батьком.
В акті також зазначено, що батько самостійно забезпечує основний та безперервний обсяг щоденних дій щодо утримання і виховання дитини, зокрема харчування, одяг, взуття, побутові потреби, медичний догляд, належний режим дня, дозвілля, відпочинок, розвиток та емоційну підтримку дитини. Відносини між батьком та дитиною є добрими, сталими та довірливими.
Акт підписаний свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили фактичне проживання дитини з батьком, належні умови її проживання, її охайний і доглянутий стан, забезпеченість необхідними речами, а також те, що мати дитини проживає окремо та не здійснює системної щоденної участі у вихованні й утриманні дитини.
Судом також досліджено письмові пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які у сукупності підтверджують, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає з батьком, перебуває у належних житлово-побутових умовах, має охайний вигляд, забезпечений необхідними речами відповідно до віку, а саме батько здійснює його щоденний догляд, виховання, розвиток, побутове забезпечення та фактичне утримання. Також свідки підтвердили, що мати дитини проживає окремо та системної участі у повсякденному житті дитини не бере.
Суд оцінює акт та письмові пояснення свідків у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема Договором від 01 лютого 2025 року, поясненнями сторін, відзивом відповідачки, свідоцтвом про народження дитини та розрахунком заборгованості.
Суд бере до уваги, що дитина є малолітньою, а тому особливого значення набувають сталість середовища проживання, безперервність догляду, емоційна стабільність, фактичне виконання батьківських обов`язків тим із батьків, з ким дитина проживає, а також здатність такого з батьків забезпечити дитині належний побут, догляд, безпеку та розвиток.
Встановлені судом обставини свідчать, що саме батько на теперішній час є тією особою, з якою пов`язане повсякденне життя дитини, її побут, режим дня, догляд, розвиток, безпека, емоційна підтримка та фактичне матеріальне забезпечення.
Суд вважає, що залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки не змінює її звичного середовища, не створює для неї додаткової нестабільності, а лише юридично фіксує вже сформований фактичний порядок життя, який підтверджений матеріалами справи.
Саме тому у цій справі відсутні підстави вважати, що суд вирішує окремий спір про визначення місця проживання дитини, який вимагав би застосування іншої процесуальної моделі. 
Суд лише встановлює, з ким фактично проживає малолітня дитина після припинення шлюбних відносин між батьками, та вирішує питання про залишення дитини проживати з тим із батьків, з ким вона реально проживає і хто фактично забезпечує її щоденні потреби.
Залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком не позбавляє матір батьківських прав, не обмежує її право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, якщо така участь відповідає інтересам дитини. 
Водночас така резолютивна частина рішення відображає фактичний порядок, який уже склався між сторонами, підтверджений доказами та відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин, відсутності належних доказів існування іншого сталого місця проживання дитини, а також з огляду на те, що саме батько здійснює основний і безперервний обсяг щоденного виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання дитини, суд дійшов висновку, що вимога про залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком — ОСОБА_1 , який самостійно здійснює його щоденне виховання та утримання, є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу матері або батька або у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем витрати платника аліментів та інші істотні обставини.
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком, а саме батько несе основний, постійний та безперервний тягар витрат на його утримання, виховання і розвиток. Саме батько забезпечує дитині харчування, одяг, побут, медичний супровід, організацію розвитку, догляд, режим дня, безпеку та належні умови життя.
Суд окремо зазначає, що навіть у разі здійснення одним із батьків окремих платежів на утримання дитини така обставина сама по собі не є підтвердженням повноцінної участі такого з батьків у житті, вихованні та фактичному утриманні дитини. Сплата аліментів або окремих платежів є не особливим проявом добровільної турботи, а виконанням законного обов`язку того з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Участь у житті дитини не вичерпується передачею грошових коштів. Реальне виховання та утримання малолітньої дитини охоплює щоденну присутність у її житті, організацію побуту, харчування, гігієни, режиму дня, лікування, розвитку, дозвілля, безпеки, емоційної підтримки, реагування на її потреби та прийняття поточних рішень щодо її повсякденного життя.
У даній справі саме батько фактично виконує цей постійний і безперервний обсяг обов`язків. Це підтверджується актом про фактичне проживання дитини з батьком, письмовими поясненнями свідків, договором між сторонами, а також тим, що відповідачка не спростувала фактичного проживання дитини з батьком.
Тому при вирішенні питання про аліменти суд виходить не лише з формального твердження про те, чи здійснювала відповідачка окремі платежі у певний період, а з реального розподілу батьківських обов`язків. Реальний стан полягає у тому, що дитина проживає з батьком, саме батько щоденно забезпечує її потреби та несе основний тягар виховання й утримання, а мати, проживаючи окремо, повинна брати участь у матеріальному забезпеченні дитини шляхом сплати аліментів.

Позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно. Відповідачка у відзиві зазначала про необхідність урахування її фактичного доходу та матеріального становища, однак не надала суду належних і достатніх доказів, які б свідчили про неможливість сплати аліментів у заявленому розмірі або про очевидну неспівмірність такого розміру потребам дитини.
Враховуючи вік дитини, її потреби, фактичне проживання дитини з батьком, обсяг витрат, які несе батько, відсутність доказів належної регулярної участі матері у матеріальному забезпеченні дитини, а також принцип рівності обов`язків батьків щодо дитини, суд вважає заявлений розмір аліментів розумним, співмірним і таким, що відповідає інтересам дитини.
При цьому визначення аліментів у твердій грошовій сумі не позбавляє сторони права у майбутньому звернутися до суду з вимогою про зміну розміру аліментів у разі істотної зміни матеріального становища сторін, стану здоров`я дитини або інших істотних обставин.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки 80 000 грн заборгованості за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 01 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був підписаний письмовий Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, яким сторони, зокрема, зафіксували окреме проживання подружжя, фактичне проживання малолітньої дитини разом із батьком, самостійне здійснення батьком повсякденного виховання та утримання дитини, а також обов`язок матері сплачувати на утримання дитини 8 000 грн щомісячно.
Разом із тим за своїм змістом зазначений договір одночасно регулює питання здійснення батьківських прав, виконання батьківських обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, порядок участі матері у спілкуванні та вихованні дитини, а також питання сплати коштів на утримання дитини. Тобто за своєю правовою природою цей договір охоплює положення, які підпадають під регулювання статей 157 та 189 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України договір між батьками про сплату аліментів на дитину також укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується.
Судом встановлено, що Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року нотаріально посвідчений не був, що прямо визнається сторонами та випливає зі змісту самого договору. За правилами статей 203, 215, 220 Цивільного кодексу України недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору має наслідком його нікчемність, якщо така форма прямо передбачена законом. 
За таких обставин суд доходить висновку, що зазначений договір у частині встановлення самостійного договірного грошового обов`язку матері щодо щомісячної сплати 8 000 грн не може породжувати правових наслідків договору про сплату аліментів або договору щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків у тому значенні, яке передбачене статтями 157, 189 Сімейного кодексу України. Відповідно, такий договір не може бути самостійною правовою підставою для стягнення з відповідачки 80 000 грн саме як “заборгованості за договором”.
Разом із тим нікчемність договору як правочину, що не відповідає встановленій законом нотаріальній формі, не позбавляє суд права оцінювати сам письмовий документ у сукупності з іншими доказами як письмовий доказ фактичних обставин, які мають значення для справи. 
Зокрема, цей документ підтверджує, що сторони на момент його підписання фактично проживали окремо, дитина залишилася проживати разом із батьком, батько здійснював її повсякденне виховання та утримання, а мати була обізнана з таким фактичним порядком і визнавала необхідність своєї участі у матеріальному забезпеченні дитини.
Суд також враховує, що сплата відповідачкою коштів за лютий та березень 2025 року може свідчити про фактичне визнання нею існування домовленостей сторін щодо участі у матеріальному забезпеченні дитини, однак така поведінка не усуває встановленого законом обов`язку нотаріального посвідчення договору і не перетворює нікчемний правочин на належну самостійну підставу для стягнення договірної заборгованості.
При цьому суд окремо зазначає, що відмова у стягненні 80 000 грн саме як заборгованості за ненотаріально посвідченим договором не означає звільнення матері від обов`язку утримувати дитину. Обов`язок матері брати участь в утриманні малолітньої дитини виникає не з такого договору, а безпосередньо із закону та факту материнства. Саме тому питання матеріального забезпечення дитини на майбутній період підлягає вирішенню судом шляхом стягнення аліментів відповідно до статей 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України.
Отже, Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року підлягає оцінці судом як письмовий доказ фактичного проживання дитини з батьком, припинення спільного проживання сторін, самостійного виконання батьком основного обсягу батьківських обов`язків та обізнаності матері про необхідність участі в утриманні дитини. Однак як нікчемний правочин він не породжує самостійних договірних боргових наслідків, а тому вимога позивача про стягнення з відповідачки 80 000 грн заборгованості за цим договором задоволенню не підлягає.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд виходить із того, що у справі наявні послідовні, взаємопов`язані та достатні докази для висновку про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, проживання дитини з батьком, належне виконання батьком основного обсягу обов`язків щодо дитини, відсутність системної участі матері у повсякденному житті дитини, а також наявність підстав для стягнення з матері коштів на утримання дитини за минулий період та аліментів на майбутній період.
Суд також враховує положення статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що у справах, які стосуються дітей, інтереси дитини мають першочергове значення, а національний суд повинен оцінювати не лише формальні права батьків, але й реальні обставини життя дитини, її сталість, безпеку, прив`язаність та здатність кожного з батьків забезпечити належне середовище для розвитку. У справах Hunt v. Ukraine та Mamchur v. Ukraine Європейський суд з прав людини наголошував на необхідності забезпечення справедливої рівноваги між інтересами батьків та дитини, однак із пріоритетним урахуванням саме найкращих інтересів дитини.
У даній справі найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 відповідає збереження стабільного середовища проживання з батьком, який фактично забезпечує дитині повсякденний догляд, побут, розвиток, емоційну стабільність та матеріальне утримання.
Формальний підхід, за якого суд ігнорував би фактичне проживання дитини з батьком, самостійне виконання батьком щоденних обов`язків та відсутність системної участі матері у повсякденному житті дитини, не відповідав би принципу найкращих інтересів дитини.
Враховуючи викладене, уточнена позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 3, 7, 24, 110, 112, 141, 150, 153, 157, 160, 161, 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, статтею 3 Конвенції про права дитини, статтями 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 141, 211, 263–265, 273, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, —

УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу, залишення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та стягнення аліментів на утримання дитини — задовольнити частково.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року у розмірі 80 000 гривень 00 копійок — відмовити.
В іншій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, залишення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та стягнення аліментів на утримання дитини — задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 21 вересня 2017 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 638. 
Після розірвання шлюбу залишити місце проживання малолітнього сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , — разом із батьком, ОСОБА_1 , який самостійно здійснює його щоденне виховання та утримання, без участі матері. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 8 000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання уточненої позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для державної реєстрації розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:          Федоріщев С.С.