Справа № 201/8572/26
Провадження № 2-о/201/312/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
при секретарі – Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа – Перша дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

 
ОСОБА_2 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. 
В обґрунтування вимог заявник посилався на те, що ОСОБА_1 у 1998 році придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17 квітня 1998 року за реєстровим №2-2280. Після укладення вказаного договору право власності за ОСОБА_1 на придбану квартиру 04 травня 1998 року було зареєстровано у відповідному міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №8 в реєстровій книзі №372п. З червня 1998 року власник квартири ОСОБА_1 разом із дружиною почали постійно проживати у придбаному житлі, зареєстрували в ній своє постійне місце проживання, що підтверджується відповідним штампом в паспорті заявника про зареєстроване місце проживання та витягом з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання дружини. У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Першої Дніпровської нотаріальної контори як до державного реєстратора з метою внесення відомостей про квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. При перевірці нотаріусом документів було встановлено, що внесення відомостей до реєстру є можливим у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища власника квартири. Так, у договорі купівлі-продажу квартири від 17.04.1998 року ПІБ покупця написано « ОСОБА_3 », в той час як у паспорті громадянина України, виданому 15 листопада 2005 року, ПІБ заявника записано – « ОСОБА_4 ». Тому нотаріусом було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності документу, що підтверджує право власності - договору купівлі-продажу квартири – ОСОБА_1 . Отже, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідне заявнику для подальшого внесення відомостей про нерухоме майно до електронного державного реєстру.
Представник заявника надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, заяву підтримала, просила задовольнити.
Представник Першої ДДНК надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 1998 році придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17 квітня 1998 року за реєстровим №2-2280. 
Після укладення вказаного договору право власності за ОСОБА_1 на придбану квартиру 04 травня 1998 року було зареєстровано у відповідному міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №8 в реєстровій книзі №372п. 
З червня 1998 року власник квартири ОСОБА_1 разом із дружиною почали постійно проживати у придбаному житлі, зареєстрували в ній своє постійне місце проживання, що підтверджується відповідним штампом в паспорті заявника про зареєстроване місце проживання та витягом з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання дружини. 
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Першої Дніпровської нотаріальної контори як до державного реєстратора з метою внесення відомостей про квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
При перевірці нотаріусом документів було встановлено, що внесення відомостей до реєстру є можливим у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища власника квартири. Так, у договорі купівлі-продажу квартири від 17.04.1998 року ПІБ покупця написано « ОСОБА_3 », в той час як у паспорті громадянина України, виданому 15 листопада 2005 року, ПІБ заявника записано – « ОСОБА_4 ».
Заявник зазначає, що помилка при складанні договору купівлі-продажу квартири могла виникнути через неточність, невірність перекладу з російської мови на українську, що була допущена під час готування проєкту договору. Вірним варіантом написання свого прізвища на українській мові заявник вважає « ОСОБА_5 », оскільки саме так зазначено його прізвище у паспорті громадянина України, закордонному паспорті, реєстраційній картці платника податків, копії яких долучено до заяви. Крім того прізвище дружини після реєстрації шлюбу також вказано як « ОСОБА_5 », що підтверджується копією паспорта, копією реєстраційної картки платника податків.
Так, відповідно до ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.
Згідно п. 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по-батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, що респондується з відповідною позицією Верховного Суду України, викладеною у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3).
З досліджених письмових матеріалів справи вбачається, що розбіжності у написанні прізвищі заявника у правовстановлюючому документі унеможливлює реалізацію його права власності на житло.
Водночас, на підставі досліджених документів, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає встановленою обставину належності заявнику правовстановлюючого документу а саме - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17 квітня 1998 року за реєстровим № 2-2280, в якому прізвище заявника зазначено як « ОСОБА_6 », тоді як правильно - « ОСОБА_7 », та у даному випадку наявні підстави для задоволення заяви про встановлення факту.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5,12,13, 19, 6-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа – Перша дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити. 
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу, а саме - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17 квітня 1998 року за реєстровим № 2-2280.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя С.С. Федоріщев