ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/331/26 Справа № 242/115/24 | | Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю
секретаря судового засідання: ОСОБА_5 

прокурора: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Кривий Ріг апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року якою відмовлено у задоволенні подання начальника відділу № 15 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_8 про звільнення  ОСОБА_9 , від покарання, призначеного вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.
За ч. 4 ст. 185 КК України їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 357 КК України - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_9 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирок набрав законної сили та судом вищої інстанції не змінювався.
Начальник відділу № 15 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_8 звернулася до суду з поданням про звільнення ОСОБА_9 від покарання у зв`язку з усуненням законом кримінальної караності діяння.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року у задоволенні подання відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України особа підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання у разі усунення законом караності відповідного діяння, однак покарання призначається за конкретною частиною та статтею КК України, а не за окремим епізодом.
Оскільки ОСОБА_9 вироком також засуджено за ч. 1 ст. 357 КК України та остаточне покарання визначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд дійшов висновку, що наявність такого кримінального правопорушення унеможливлює її звільнення від покарання. У зв`язку з цим у задоволенні подання відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання начальника відділу № 15 філії Державної установи «Центр пробації» та привести вирок Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року у відповідність до чинного законодавства, звільнивши ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ч. 4 ст. 185 КК України, та залишивши покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу в розмірі 850 гривень. 
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на набрання 09 серпня 2024 року чинності Законом України від 18 липня 2024 року № 3886-IX, яким змінено положення ст. 51 КУпАП та збільшено до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян межу вартості майна, викрадення якого утворює склад дрібного викрадення, що має наслідком декриміналізацію відповідних діянь. На думку прокурора, зазначені зміни мають зворотну дію, а тому є підставою для звільнення ОСОБА_9 від покарання за ч. 4 ст. 185 КК України.
Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.
Представник органу пробації надіслав заяву у якій просив розглянути справу за її відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскарженої ухвали, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу повністю чи частково та постановити нову ухвалу.
Верховна Рада України 18 липня 2024 року прийняла Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна», який набув чинності 09 серпня 2024 року.
З набранням чинності цим Законом, зазнали змін положення ст. 51 КУпАП. Порівняно з попередньою редакцією цієї статті зазначені зміни передбачають, зокрема, збільшення мінімального порогу відмежування адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки, шахрайства, привласнення або розтрати з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа№278/1566/21), зміна в ст. 51 КУпАП, яка стосується збільшення розміру коефіцієнта неоподатковуваного мінімуму для кваліфікації відповідних діянь як адміністративного правопорушення, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння для діянь, предметом посягання яких було майно на суму, що не перевищує 2 неоподатковуваних мінімуму.
Кримінальна відповідальність за відповідною частиною ст. 185 КК настає під час вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у тому разі, якщо крадіжка майна не є дрібною.
Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.
Беручи до уваги викладене, фактична декриміналізація викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи.
Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу для відповідного року.
Підпунктом 169.1.1 статті 169 передбачено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом на 1 січня звітного податкового року, для будь-якого платника податку.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами провадження, вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_9 засуджено за двома самостійними кримінальними правопорушеннями ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України.
За ч. 4 ст. 185 КК України їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 357 КК України — штраф на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. 
Згідно з вироком, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 вчинила 23 грудня 2023 року. Загальна вартість викраденого майна за цим епізодом становить 535 гривень.
Оскільки ОСОБА_9 вчинила інкриміноване їй діяння 23 грудня 2023 року, для визначення вартісної межі слід виходити з розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 1 січня 2023 року, який становив 2684 гривні. Відтак вартість майна у розмірі двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для цілей кваліфікації відповідного діяння у 2023 році становила 2684 гривні.
Водночас, як установлено вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року, загальна вартість викраденого ОСОБА_9 майна становила лише 535 гривень, тобто була істотно меншою за встановлену Законом № 3886-ІХ межу у два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. 
Таким чином, після набрання чинності Законом № 3886-ІХ діяння, за яке ОСОБА_9 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України, втратило характер кримінально караного, а призначене за його вчинення покарання не може надалі підлягати виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.
Отже, положення ч. 2 ст. 74 КК України поширюються на покарання, призначене ОСОБА_9 саме за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки кримінальна караність відповідного діяння усунена законом, який має зворотну дію в часі.
При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у вироку покарання за ч. 1 ст. 357 КК України сама по собі виключає можливість застосування положень ч. 2 ст. 74 КК України.
Зазначений висновок фактично ототожнює покарання, призначене за окремі кримінальні правопорушення, з остаточним покаранням, визначеним за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, та не враховує змісту самого вироку.
Так, вироком ОСОБА_9 спочатку окремо призначено покарання за кожне з кримінальних правопорушень: за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі, а за ч. 1 ст. 357 КК України штраф 850 гривень. Лише після цього суд застосував ч. 1 ст. 70 КК України та визначив остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.
Таким чином, зміна правових наслідків засудження за ч. 4 ст. 185 КК України обумовлює необхідність приведення вироку у відповідність до закону, який має зворотну дію в часі, у частині покарання, призначеного за це кримінальне правопорушення, а також правових положень, що були застосовані саме для визначення остаточного покарання.
З огляду на усунення кримінальної караності діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відсутні правові підстави для подальшого існування остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі, визначеного на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, оскільки воно включає покарання за діяння, кримінальна караність якого після набрання чинності Законом № 3886-ІХ усунена.
Відповідно, підлягають виключенню з вироку посилання на застосування ч. 1 ст. 70 КК України, а також ст. 75 КК України та пов`язаного з її застосуванням іспитового строку.
Оскільки ст. 76 КК України визначає обов`язки особи, звільненої від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, після виключення із вироку застосування ст. 75 КК України та іспитового строку правова підстава для покладення на ОСОБА_9 відповідних обов`язків також відпадає. Тому з вироку підлягає виключенню і посилання на застосування ст. 76 КК України.
Водночас наслідком застосування ч. 2 ст. 74 КК України є звільнення ОСОБА_9 лише від покарання, призначеного за діяння, караність якого усунена законом. Це не стосується покарання, призначеного за інше кримінальне правопорушення ч. 1 ст. 357 КК України, кримінальна караність якого Законом № 3886-ІХ не усувалася.
За вироком за ч. 1 ст. 357 КК України ОСОБА_9 призначено покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Отже, правові наслідки набрання чинності Законом № 3886-ІХ у цій справі полягають не у звільненні ОСОБА_9 від усіх покарань, призначених вироком, а у звільненні її від покарання, призначеного за ч. 4 ст. 185 КК України, та приведенні вироку у відповідність до закону шляхом виключення правових положень, застосування яких було зумовлено призначенням цього покарання.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про неможливість задоволення подання органу пробації лише з тієї підстави, що вироком також призначено покарання за ч. 1 ст. 357 КК України, є помилковим, оскільки не відповідає змісту ч. 2 ст. 74 КК України та фактичному механізму призначення покарання за вироком.
Колегія суддів також враховує, що апеляційна скарга прокурора спрямована саме на приведення вироку у відповідність до чинного законодавства у зв`язку з декриміналізацією діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та не ставить питання про перегляд встановлених вироком фактичних обставин чи доведеності вини ОСОБА_9 .
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни судового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є, зокрема, незастосування закону, який підлягає застосуванню. Саме таке неправильне застосування закону допущено судом першої інстанції при вирішенні подання органу пробації.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року про відмову у задоволенні подання органу пробації підлягає скасуванню, а подання задоволенню.
При цьому вирок Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року підлягає приведенню у відповідність до чинного законодавства шляхом виключення з нього посилань на застосування ч. 1 ст. 70, ст. 75, ст. 76 КК України та встановлений на підставі ст. 75 КК України іспитовий строк тривалістю 2 роки, а ОСОБА_9 звільненню від покарання, призначеного за ч. 4 ст. 185 КК України.
Водночас призначене за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень підлягає залишенню без змін, оскільки підстав для його скасування чи зміни у зв`язку із набранням чинності Законом № 3886-ІХ не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 417, 418 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року якою відмовлено у задоволенні подання про звільнення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання, призначеного вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25.04.2024 року скасувати.
Подання начальника відділу № 15 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_9 від покарання призначеного вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25.04.2024 року задовольнити.
ОСОБА_9 звільнити від покарання, призначеного вироком Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку з усуненням законом кримінальної караності діяння.
Виключити з вироку Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року посилання на застосування ч. 1 ст. 70, ст. 75, ст. 76 КК України, а також встановлений на підставі ст. 75 КК України іспитовий строк тривалістю 2 роки.
Вважати ОСОБА_9 засудженою за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
В іншій частині вирок Селидівського міського суду Донецької області від 25 квітня 2024 року - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді