Номер провадження: 22-ц/813/3790/26 
Справа № 523/10806/25
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «керуюча компанія Коін+» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «керуюча компанія Коін+»» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, згідно останніх уточнень (у вересні 2025 року) позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «КОІН+», заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 85 266,80 грн, інфляційні втрати у розмірі 42 608,84 грн, 3 відсотки річних у розмірі 8 696,85 грн, пеню у розмірі 3 123,44 грн та усі судові витрати.
27.10.2025 року до суду звернувся представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Поліхранова Ю.В. з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія «Коін+» про визнання договорів недійсними для спільного розгляду з первісним позовом.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року у прийняті зустрічної позовної заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Поліхранової Ю.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю Керуюча компанія «Коін+» про визнання договорів недійсними - відмовлено та повернуто ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у прийняті зустрічної позовної заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Поліхранової Ю.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коін+» про визнання договорів недійсними та повертаючи ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції не вважав за доцільне розглядати вказану зустрічну позовну заяву в одному провадженні з первісним позовом, оскільки спільний їх розгляд істотно розширить предмет доказування та збільшить обсяг доказового матеріалу, ускладнить вирішення спору та затягне розгляд справи, а вимоги за зустрічним позовом можуть бути розглянуті окремо.
Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими ст.ст. 123 - 126 ЦПК України 2004 року. Відповідач має право пред`явити зустрічний позов до або під час попереднього судового засідання (ч. 1 ст. 123 ЦПК України 2004 року, а треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу шляхом пред`явлення позову до однієї чи обох сторін до закінчення судового розгляду (ч. 1 ст. 34 ЦПК України 2004 року). Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв`язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз`єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз`єднання позовів і копія пред`явленого позову.
Враховуючи вищевикладене, можна прийти до висновку, що умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, такими, що виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів.
Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.
Таким чином, вирішуючи питання про прийняття зустрічного позову, суд з`ясовує такі питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю чи частково задоволення первісного позову.
Згідно зі ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас, подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Таким чином, зі змісту ст. 193 ЦПК України вбачається, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься до дискреційних повноважень суду, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу, як суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Отже, за змістом статті 193 ЦПК України однією з умов прийняття зустрічного позову є доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів.
Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємосуперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
У постанові від 20 березня 2019 року у справі №910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як вбачається з матеріалів справи, пред`явивши позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін+» зазначало, що відповідачка не виконує належним чином своїх зобов`язань за договорами про надання послуг від 08.12.2021 року та про відшкодування комунальних витрат від 08.12.2021 року, згідно якого Користувач ОСОБА_1 зобов`язана відшкодувати на користь Управителя Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін+» комунальні витрати по забезпеченню постачання електроенергії, холодної води, водовідведення та опалення. У зв`язку з цим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін+» просило стягнути на свою користь заборгованість у розмірі 85 266,80 грн, інфляційні втрати у розмірі 42 608,84 грн, 3 відсотки річних у розмірі 8 696,85 грн, пеню у розмірі 3 123,44 грн та судові витрати.
Звернувшись із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія Коін+» про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів ОСОБА_1 посилалась на те, що підставою для стягнення з неї заборгованості позивач визначає договір від 08.12.2021 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та договір від 08.12.2021 року про відшкодування комунальних витрат.
Разом з тим, зазначала, що договір про надання послуг від 08.12.2021 року не відповідає Типовому договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а його зміст звужує послуги, які мають надаватися з управління будинком відповідно до Типового договору. Також у договорі не прописані умови критерії оцінки якості послуг, що надаються, та процедура передачі технічної документації на будинок, місце її зберігання, права та обов`язки співвласників будинку на предмет періодичності інформування їх про фактичні витрати та виконані роботи з утримання будинку.
Крім того, у зустрічному позові ОСОБА_1 звертає увагу, що відповідача не було обрано на загальних зборах співвласників будинку на предмет виконання функцій управителя., у зв`язку з чим є підстави для визнання такого договору недійсним.
Вказувала на те, що позивач за зустрічним позовом є власником кварти у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і що спірний правочин порушує права ОСОБА_1 як співвласника майна у багатоквартирному будинку.
Зазначила, що спірний правочин укладено без дотримання положень ЦК України, які регламентують укладення правочину, та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а саме: недодержання, в момент вчинення спірного правочину з боку співвласників будинку, вимог, які встановлені ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 та недотримання, на момент укладення спірного правочину, положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спільний розгляд первісного та зустрічного позову не є доцільним, це розширить предмет доказування та збільшить обсяг доказового матеріалу, оскільки предметом первісного позову є стягнення вартості наданих ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг ТОВ «Керуюча компанія Коін+», а предметом зустрічного позову ОСОБА_1 є визнання недійсним договорів від 08.12.2021 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та договір від 08.12.2021 року про відшкодування комунальних витрат, з підстав невідповідності умовам Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а такоє не обрання відповідача на загальних зборах співвласників будинку на предмет виконання функцій управителя.
Таким чином колегія суддів вважає, що спільний розгляд зазначених позовів може ускладнити вирішення справи, оскільки спір про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, і спір про визнання недійсними договорів від 08.12.2021 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та договір від 08.12.2021 року про відшкодування комунальних витрат відрізняються предметом доказування, під час розгляду зазначених вище вимог необхідно встановлювати різні фактичні обставини.
Крім того, апеляційний суд урахував, що вирішення питання про прийняття в провадження зустрічного позову є правом суду, а відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє права заявника звернутись до суду із зазначеним позовом у загальному порядку.
Також, судова колегія зауважує, щодо недоцільності розгляду первісного і зустрічного позову разом, якщо це затягне розгляд справи та істотно розширить предмет доказування.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. 
Європейський суд із прав людини у своїх прецедентних справах виокремив необхідні критерії розумних строків у цивільних справах, такі як: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.
Так, зокрема, вимога процесуальної економії спрямована на те, щоб судовий розгляд був побудований таким чином, щоб не допустити невиправданих затягувань розгляду справи, необґрунтованого відкладання судових засідань, оголошень занадто тривалих перерв, зупинення провадження тощо.
Завданням принципу процесуальної економії в судовому провадженні є мінімізація можливих процесуальних перешкод із тим, щоб судовий розгляд був завершений у розумний строк.
Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відмова у спільному розгляді двох взаємовиключних вимог сторін призведе до того, що сторони та суд будуть змушені виконувати зайві процесуальні дії, що зумовить формування деструктивного впливу на ефективність розгляду справи.
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.
Колегія суддів зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.
Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення сторони відповідача щодо питання доцільності розгляду справи за обома позовами, повернення зустрічного позову здійснено з додержанням визначеного законом порядку, при цьому права чи законні інтереси учасників справи порушені не були. Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Аналогічні висновки за схожих за змістом обставин викладені в ухвалі Верховного Суду від 15.01.2025 року у справі № 357/8692/24.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.07.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова