ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.09.2026 | Справа № 910/16448/25

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Козак" (69096, Україна, місто Запоріжжя, вулиця Дніпровські пороги, будинок 19, квартира 135; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44848575) 
до Акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" (04050, Україна, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 60; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 00148429) 
про стягнення 284 886,32 грн 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Козак" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" (далі - відповідач, Інститут) про стягнення 284 886,32 грн, з яких 171 104,52 грн складає основна заборгованість, 22 883,03 грн - три проценти річних та 90 898,77 грн - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від виконання договірних обов`язків за Договором № 205К від 22.08.2019.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі 910/16448/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін та визначено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.
09.01.2026 через систему «Електронний суд» Інститут скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову та зазначав, що позовні вимоги необґрунтовані та документально не підтверджені, виходять за межі домовленостей згідно договору про передачу відступного від 22.11.2022, який не визнано позивачем у судовому порядку недійсним. Отже, усі умови вказаного договору є дійсними між сторонами які його уклали. Також відповідач стверджував, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні із даним позовом.
Позивач 15.01.2026 (сформовано 14.01.2026) через систему «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив, в яких навів доводи на спростування доводів Інституту проти позову.
19.01.2026 Товариство до суду через систему «Електронний суд» до суду була подана заява про залучення третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вільна енергетична компанія «Палівенерго».
02.02.2026 Інститутом до суду через систему «Електронний суд» були подані письмові додаткові пояснення, в яких відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав неповідомлення його новим кредитором (позивачем) про відступлення права вимоги.
Позивачем 09.02.2026 (сформовано 08.02.2026) до суду через систему «Електронний суд» були подані заперечення на додаткові пояснення відповідача.
Розглянувши подане клопотання позивача про залучення третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вільна енергетична компанія «Палівенерго», суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.
За приписами статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Подане клопотання позивача обґрунтоване тим, що саме ТОВ «Вільна енергетична компанія «Палівенерго» може повідомити обставини в справі № 910/16448/25 - розмір права вимоги до АТ «Інститут транспорту нафти», що передавався позивачу за договором про відступлення права вимоги № 5 від 22.07.2022 в сумі 412 418,10 грн.
На переконання суду наведені підстави залучення до участі в справі в якості третьої особи не передбачені процесуальним законом, а доказів того, що рішення в цій справі вплине на права та обов`язки ТОВ «Вільна енергетична компанія «Палівенерго» позивачем суду не представлені.
Будь-яких інших заяв чи клопотань сторонами до суду не подано.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вільна Енергетична Компанія «Палівенерго» та Акціонерним товариством «Інститут транспорту нафти» було укладено договір №205К про постачання електричної енергії. Внаслідок невиконання зобов`язань з боку Акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти» по вищезазначеному договору, станом на 21.07.2022 виникла заборгованість в розмірі 687 363,50 грн.
22.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вільна Енергетична Компанія «Палівенерго» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Козак» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 5 (далі – договір відступлення), яким передано право вимоги до Боржника - Акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», яке виникло на підставі договору №205К від 22.08.2019.
30.08.2022 попереднім кредитором ТОВ «ВЕК ПАЛІВЕНЕРГО» на адресу АТ «Інститут транспорту нафти» було направлено повідомлення про зміну кредитора на ТОВ «ІНТЕР КОЗАК». 
15.09.2022 ТОВ «ІНТЕР КОЗАК» на адресу АТ «Інститут транспорту нафти» було направлено повідомлення про зміну кредитора та перерахування існуючого боргу АТ «Інститут транспорту нафти» ТОВ «ІНТЕР КОЗАК». Вручено АТ «Інститут транспорту нафти» 03.10.2022 .
Платіжним дорученням від 23.11.2022 в сумі 116 258,98 грн, платіжним дорученням від 23.11.2022 в сумі 200 000,00 грн, платіжним дорученням від 23.11.2022 в сумі 200 000,00 грн АТ «Інститут транспорту нафти» сплатив на користь ТОВ «Інтер Козак» 516 258,98 грн.
Внаслідок часткового виконання зобов`язання за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 171 104,52 грн, що зумовило скерування 07.08.2025 вимоги на адресу відповідача про сплату заборгованості.
Оскільки вказана вимога залишена АТ «Інститут транспорту нафти» без виконання, ТОВ «Інтер Козак» звернувся із даним позовом до суду, в межах якого просило стягнути 171 104,52 грн складає основна заборгованість, 22 883,03 грн - три проценти річних та 90 898,77 грн - інфляційні втрати за період з 22.07.2022 по 26.12.2025.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Внаслідок укладення 22.08.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вільна Енергетична Компанія «Палівенерго» та Акціонерним товариством «Інститут транспорту нафти» договору №205К про постачання електричної енергії між ними виникли правовідносини.
Суд відзначає, у межах даного позову відповідачем не заперечувався розмір заборгованості за договором №205К про постачання електричної енергії в розмірі 687 363,50 грн, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду не представлено.
Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).
Згідно з приписами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено судом, не спростовано сторонами та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами між 22.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вільна Енергетична Компанія «Палівенерго» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Козак» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 5 (далі – договір відступлення), яким передано право вимоги до Боржника - Акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», яке виникло на підставі договору №205К від 22.08.2019.
Пунктом 2.1 договору відступлення в редакції додаткової угоди від 26.07.2022, передбачено, що право вимоги, що відступається за договором, оцінене сторонами в сумі 400 000,00 грн.
З моменту набрання чинності цим договором незалежно від виконання боржником його обов`язків перед новим кредитором у первісного кредитора виникає право вимоги до нового кредитора щодо погашення (компенсації) зобов`язання в розмірі, передбаченим пунктом 2.1 цього договору (пункт 3.2 договору відступлення).
Відповідно до пункту 3.3 договору відступлення новий кредитор зобов`язаний сплатити визначене в пункті 2.1 договору зобов`язання на користь первісного кредитора у строк до 22.07.2023.
Новим кредитором було сплачено вартість зобов`язання визначеного пунктом 2.1 договору платіжними інструкціями №5 від 27.07.2022 в розмірі 100 000,00 грн, №10 від 02.08.2022 в розмірі 200 000,00 грн, №89249 від 05.08.2022 в розмірі 100 000,00 грн.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним в судовому порядку спірного договору відступлення права вимоги від 22.07.2022, а також будь-яких доказів щодо наявності судового спору про його недійсність.
За приписами статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Як встановлено судом вище, 30.08.2022 попереднім кредитором ТОВ «ВЕК ПАЛІВЕНЕРГО» на адресу АТ «Інститут транспорту нафти» було направлено повідомлення про зміну кредитора на ТОВ «ІНТЕР КОЗАК», а15.09.2022 ТОВ «ІНТЕР КОЗАК» на адресу АТ «Інститут транспорту нафти» було направлено повідомлення про зміну кредитора та перерахування існуючого боргу АТ «Інститут транспорту нафти» ТОВ «ІНТЕР КОЗАК», яке було вручено відповідачу 03.10.2022 .
За змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З огляду на вказані приписи цивільного законодавства, суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання на користь нового кредитора (позивача) у АТ «Інститут транспорту нафти» є таким, що настав 03.10.2022.
Суд зауважує, що згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Руїс-Матеос проти Іспанії” від 23.06.1993).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні “справедливого балансу” між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі “Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів”). 
У пункті 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі “Надточій проти України” суд нагадує, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Оскільки АТ «Інститут транспорту нафти» не представило суду доказів спростування боргу в розмірі 171 104,52 грн та доказів сплати такого боргу в повному обсязі, суд дійшов висновку про наявність підстав задоволення позову в частині стягнення боргу в розмірі 171 104,52 грн.
Суд відхиляє доводи відповідача проти наявності заборгованості з підстав укладення договору про передачу відступного від 22.11.2022, оскільки такий правочин не був представлений суду.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд відзначає.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України ).
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 30.12.2025 шляхом формування позовної заяви в системі “Електронний суд”.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").
Відповідачем часткова оплата боргу здійснена 23.11.2022 – трирічний строк позовної давності спливав 23.11.2025.
Водночас, перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (стаття 263 Цивільного кодексу України).
Суд зауважує, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан. Численними Указами Президента України воєнний стан продовжено, в тому числі, і по теперішній час. 
Згідно пункту 19 Прикінцевий та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції до 14.05.2025) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, трирічний строк позовної давності був зупинений до 14.05.2025, та станом на 30.12.2025 не є пропущеним, що свідчить про відсутність підстав застосування наслідків пропуску строку позовної давності. 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами статті 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно із статтею 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Оскільки відповідач був повідомлений первісним кредитором про відступлення права вимоги 22.07.2022 та новим кредитором про відступлення права вимоги 22.07.2022, та 03.10.2022 не виконав зобов`язання зі сплати боргу, з 04.10.2022 зобов`язання є простроченим. Наведене свідчить про помилковість визначення позивачем періоду прострочення. Такий висновок суду узгоджується із приписами частини 2 статті 517 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) та від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) сформулювала правовий висновок про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Тотожної правової позиції щодо правомірності застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України за порушення зобов`язання з виплати страхового відшкодування дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.02.2020 у справі №758/16044/16-ц та від 20.07.2020 у справі №910/14293/19.
Разом з тим, відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.1997 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця – червня.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункт 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань” № 14 від 17.12.2013).
Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, зважаючи на імперативність приписів частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, дійшов висновку про правомірність стягнення з АТ «Інститут транспорту нафти» трьох процентів річних у розмірі 18 702,34 грн та інфляційних втрат у розмірі 69 903,02 грн.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Козак".
Згідно з приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Козак" про стягнення 284 886,32 грн задовольнити частково.
2. Стягнути з Акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" (04050, Україна, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 60; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 00148429) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Козак" (69096, Україна, місто Запоріжжя, вулиця Дніпровські пороги, будинок 19, квартира 135; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44848575) 171 104,52 грн боргу, 18 702,34 грн три проценти річних, 69 903,02 грн інфляційних втрат та 3 116,52 грн судового збору.
3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.
4. У іншій частині позову про стягнення 4 180,69 грн трьох процентів річних, 20 995,75 грн інфляційних втрат та 302,11 судового збору грн в позові відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ