ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" серпня 2026 р. Справа№ 910/7188/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Буравльова С.І.
суддів: Шапрана В.В. 
Андрієнка В.В. 

секретар
судового засідання Рибчич А.В.

за участю 
представників: 
від позивача - Микитишин О.М.
від відповідача - Чорний Є.О.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Інфотех"
на рішення Господарського суду м. Києва від 10.02.2026 р. (повний текст складено 20.03.2026 р.)
у справі № 910/7188/25 (суддя Мандриченко О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про"
до Державного підприємства "Інфотех"
про стягнення 7037598,10 грн

за зустрічним позовом Державного підприємства "Інфотех"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про"
про визнання недійсними окремих положень додатку до договору та застосування наслідків недійсності правочину в частині,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Інфотех" про стягнення заборгованості за договором № 1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 р. у розмірі 6600000,00 грн, пені у розмірі 72600,00 грн, 3% річних у розмірі 83539,63 грн та інфляційних втрат у розмірі 281 458,47 грн.
Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за надані послуги не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.
Також у червні 2025 року Державне підприємство "Інфотех" звернулось до Господарського суду м. Києва із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" про:
- визнання недійсними окремих положень додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022 р., які не були реалізовані, не відповідають вимогам чинного законодавства, не використовуються та втратили актуальність, а саме: пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору "Розрахунок вартості послуг";
- застосування наслідків недійсності правочину в частині, відповідно до положень статті 216 Цивільного кодексу України, з огляду на принципи законності, раціонального та ефективного використання державних коштів, а також необхідність захисту майнових інтересів державного підприємства в умовах воєнного стану, зокрема, внести відповідні зміни до пункту 3.2 договору № 1612/22 від 16.12.2022 р., шляхом зменшення загальної вартості договору на суму вартості послуг, які не були реалізовані, не використовуються та не можуть бути впроваджені у діяльність ДП "Інфотех".
Вимоги позивача за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що оскільки з моменту укладення договору у 2022 році нормативно-правове регулювання в Україні в сфері електронної ідентифікації та кваліфікованого електронного підпису зазнало істотних змін, зокрема, в листопаді 2023 року було прийнято нові редакції постанов Кабінету Міністрів України - № 1150 (щодо функціонування ІСЕІ) та № 1198 (щодо визнання іноземних сертифікатів електронного підпису), тому подальше використання низки послуг, передбачених договором, стало неактуальним, технічно неможливим або неефективним.
У вересні 2025 року Державне підприємство "Інфотех" звернулось до Господарського суду м. Києва із заявою про уточнення позовних вимог та зміну підстав зустрічного позову, в якій просило:
- визнати недійсними пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022 р.;
- внести зміни до пункту 3.2 договору № 1612/22 від 16.12.2022 р. в частині зменшення вартості договору на суму 6600000,00 грн.
Рішенням Господарського суду від 10.02.2026 р. у справі № 910/7188/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Інфотех" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" основну заборгованість у розмірі 6600000,00 грн, пеню у розмірі 72600,00 грн, 3% річних у розмірі 83539,63 грн, інфляційні втрати у розмірі 281458,47 грн. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Інфотех".
Не погодившись з рішенням, Державне підприємство "Інфотех" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.
Так, в апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) посилається на те, що укладення договору в частині послуг, які фактично не були реалізовані та не використовуються у діяльності підприємства, відбулося за умов, що згодом зазнали істотної зміни. Зокрема, такі зміни були зумовлені оновленням нормативно-правового регулювання у відповідній сфері, що призвело до втрати актуальності окремих технічних рішень. При цьому на момент укладення договору сторони об`єктивно не могли передбачити настання зазначених змін, а відтак не могли належним чином оцінити їх вплив на доцільність та можливість використання відповідних послуг у майбутньому.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Інфотех" у справі № 910/7188/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Інфотех" залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/7188/25 та призначено до розгляду на 03.06.2026 р.
Через систему "Електронний суд" 12.05.2026 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач за первісним позовом просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.
На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/334/26 від 11.06.2026 р. у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 07.05.2026 р. про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя судді Кропивної Л.В. призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/7188/25.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2026 р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Інфотех" у справі № 910/7188/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2026 р. справу № 910/7188/25 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Інфотех" прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено до розгляду на 14.07.2026 р.
У судовому засіданні 14.07.2026 р. було оголошено перерву до 18.08.2026 р. після надання представниками сторін усних пояснень по суті апеляційної скарги.
У судовому засіданні 18.08.2026 р. у судових дебатах представники сторін підтримали пояснення стосовно апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне. 
16.12.2022 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" (далі - виконавець) та Державним підприємством "Інфотех" (далі - замовник) укладено договір № 1612/22 про закупівлю послуг (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов`язався надати послуги з розширення функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (далі - послуги), а замовник зобов`язався прийняти надані послуги та їх результати і оплатити їх на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п. 1.2 договору предмет закупівлі за цим договором визначено згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 за CPV кодом 72250000-2 "Послуги, пов`язані із системами та підтримкою" (послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (ДК 021:2015 72253200-5 "Послуги з підтримки систем")).
Як передбачено п. 1.3 договору, вимоги до послуг та інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі визначені сторонами договору у розрахунку вартості послуг - додатку № 2 та Технічних вимогах - додатку № 3, що є невід`ємними частинами договору.
За п. 2.6 договору надання послуг за цим договором включає в себе постачання програмного забезпечення, право на використання якого здійснюється замовником на підставі ліцензії (ліцензійного договору) відповідного до умов цього договору.
У відповідності п. 3.2 договору, загальна ціна даного договору становить: 10544000,00 грн без ПДВ, безпосередньо ПДВ складає 1524000,00 грн, а разом з ПДВ 12068000,00 грн.
Згідно з п. п. 3.5 - 3.7 договору оплата вартості наданих послуг здійснюється замовником протягом 180 (сто вісімдесят) календарних днів після отримання результатів наданих послуг та підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг на підставі отриманого від виконавця рахунку. Оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця, вказаний в цьому договорі. Зобов`язання замовника з оплати послуг за цим договором вважаються належним чином виконаними з моменту списання грошових коштів з рахунку замовника.
Відповідно до п. 4.2 договору строк надання послуг за цим договором з 01.07.2022 р. до 31.12.2022 р.
За п. п. 4.3 - 4.6 договору з метою підтвердження факту надання послуг сторони складають відповідний акт приймання-передачі наданих послуг (далі-акт). За результатами наданих послуг за цим договором виконавець зобов`язаний скласти, підписати акт і надати його замовнику на підпис у двох примірниках. Замовник підтверджує факт отримання від виконавця результатів наданих послуг та акта. Замовник протягом 10 (десяти) робочих днів від дати одержання від виконавця складеного належним чином акта, за результатами перевірки результатів наданих послуг, у разі відсутності обґрунтованих зауважень щодо обсягів, строків та якості наданих послуг, підписує такий акт і у цей же термін повертає один примірник виконавцю. Підписаний представниками сторін акт є підтвердженням належного надання послуг за цим договором.
Згідно з п. 6.3 договору, у разі порушення строків оплати, виконавець має право стягнути з замовника пеню у розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені може бути змінено за погодженням сторін.
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і скріплення його печатками сторін (якщо сторони використовують печатку) та діє до 31.12.2022 р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Сторони дійшли спільної згоди, що відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України, умови даного договору поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.07.2022 р. (п. п. 9.1, 9.2 договору).
На виконання умов укладеного договору зобов`язань Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" надало послуги загальною вартістю 12068000,00 грн, а Державне підприємство "Інфотех" прийняло їх, що підтверджується актом приймання-передачі послуг № 1 від 26.12.2022 р., підписаним обома сторонами без зауважень.
Відповідно до вказаного акту приймання-передачі послуг позивачем за первісним позовом були надані такі послуги:
- послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС, у тому числі: 
- послуги з постачання програмного забезпечення: 
- комп`ютерна програма "Шифр-VPN", Серверний шлюз для побудови з`єднань клієнт-сервер (у вигляді віртуального аплаєнса) - 3 Ліцензії; 
- клієнтське настільне застосування для побудови з`єднань клієнт-сервер (у вигляді настільного застосунку для OC Windows та Linux) - 2500 Ліцензій; 
- комп`ютерна програма "Шифр- VPN". Клієнтське мобільне застосування для побудови з`єднань клієнт-сервер (для ОС Android) - 500 Ліцензій; 
- комп`ютерна програма "Система довготривалого зберігання документів "Шифр-Arch" - 1 Ліцензія, включаючи розгортання. 
У свою чергу Державне підприємство "Інфотех" здійснило частково оплату наданих послуг у розмірі 5468000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками від 28.12.2022 р., від 30.06.2023 р., від 22.08.2023 р., від 25.12.2023 р. та актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р.
Таким чином вартість несплачених послуг складає 6600000,00 грн, що також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р., який складений та підписаний сторонами без зауважень.
24.04.2024 р. між сторонами договору було укладено додаткову угоду № 1 до договору (далі - додаткова угода).
Відповідно до п. 1 додаткової угоди сторони дійшли спільної згоди, що оплата вартості наданих послуг здійснюється замовником у термін до 31 грудня 2024 року.
Умови додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладення, а саме з 16 грудня 2022 року (п. 6 додаткової угоди).
24.02.2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" направило на адресу Державного підприємство "Інфотех" претензію про погашення заборгованості у розмірі 6600000,00 грн.
Однак відповіді на вказану претензію відповідач за первісним позовом не надав, заборгованість у розмірі 6600000,00 грн не сплатив.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач за первісним позовом, на думку позивача за первісним позовом, в порушення умов укладеного договору не виконав зобов`язання щодо вчасної оплати за надані послуги, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 6600000,00 грн (12068000,00 грн - 5468000,00 грн). Позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки з моменту укладення договору у 2022 році нормативно-правове регулювання в Україні в сфері електронної ідентифікації та кваліфікованого електронного підпису зазнало істотних змін, зокрема, в листопаді 2023 року було прийнято нові редакції постанов Кабінету Міністрів України - № 1150 (щодо функціонування ІСЕІ) та № 1198 (щодо визнання іноземних сертифікатів електронного підпису), тому подальше використання низки послуг, передбачених договором, стало неактуальним, технічно неможливим або неефективним. Також позивач за зустрічним позовом вказує, що договір було укладено в результаті помилки, оскільки, з врахуванням законодавчих змін, такий договір не був би укладений, а відтак окремі його положення підлягають визнанню недійсним.
За змістом ст. 193 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За приписами ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. 
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Як передбачено ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов`язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. 
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як було встановлено вище, на виконання умов укладеного договору між сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі послуг № 1 від 26.12.2022 р., відповідно до якого сторони підтвердили, що виконавець надав, а замовник прийняв обумовлені договором послуги на суму 12068000,00 грн.
Однак, як вбачається з банківських виписок, відповідачем було частково оплачено надані послуги на суму 5468000,00 грн.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми заборгованості за договором № 1612/22 про закупівлю послуг від 16.12.2022 р. у розмірі 6600000,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 83539,63 грн та інфляційні у розмірі 281458,47 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмірі 83539,63 грн та інфляційні у розмірі 281458,47 грн підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, їх розмір є арифметично правильним.
Також за порушення виконання грошового зобов`язання позивач за первісним позовом нарахував та росить стягнути з відповідача за первісним позовом пеню у розмірі 72600,00 грн.
Пунктом 6.3 укладеного договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати, виконавець має право стягнути з замовника пеню у розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені може бути змінено за погодженням сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, враховуючи те, що встановлений в договорі розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання відповідає розміру таких санкцій, визначених у законі, а матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем за первісним позовом строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 72600,00 грн пені підлягає задоволенню.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач за первісним позовом просив зменшити розмір пені та 3% річних на 99%. 
Вказане клопотання обґрунтоване тим, що матеріали справи не містять доказів завдання позивачу за первісним позовом будь-яких збитків, зобов`язання підрядником було повністю виконано, а розмір штрафу на 148% більше за ціну позову.
Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2024 р. у справі № 909/321/24.
Застосоване у ст. 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 р. у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 р. у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 р. у справі № 911/95/20, від 18.12.2024 р. у справі № 921/320/24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 р. у справі № 907/583/22, від 28.11.2023 р. у справі № 916/1504/22, від 03.12.2024 р. у справі № 904/872/24, від 03.12.2024 р. у справі № 909/321/24.
Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 р. у справі № 911/2269/22 зазначив, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 551 ЦК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
Відповідно до звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2025 року Державного підприємства "Інфотех" чистий дохід від реалізації продукції склав 340693000,00 грн. 
Фінансова звітність замовника є публічною інформацією, яка оприлюднюється для загального доступу. 
На офіційному сайті Державного підприємства "Інфотех" в розділі "Звітність про фінансовий стан ідприємства" опубліковано фінансову звітність відповідача за первісним позовом за І півріччя 2025 року, у тому числі і за попередні періоди. 
Зі звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) Державного підприємства "Інфотех" за І півріччя 2025 року фінансові показники зазначені наступні: - чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у розмірі 340693000,00 грн; - валовий прибуток у розмірі 338600000,00 грн; - інші операційні доходи у розмірі 57665000,00 грн; - інші доходи - 46489000,00 грн; - фінансовий результат до оподаткування (прибуток) - 3434000,00 грн; - сплачено податку на прибуток у розмірі 611000,00 грн; - чистий фінансовий результат (прибуток) - 2823000,00 грн. 
Надані відповідачем за зустрічним позовом банківські виписки за 04.07.2025 р. та 06.07.2025 р. відображають виключно один операційний день, тоді як Державне підприємство "Інфотех" працює 7 днів на тиждень кожного календарного місяця, в якому по 28 (29), 30, 31 день, а надходження коштів на його рахунок відбувається на регулярній основі, про що свідчать фінансові показники згідно з його звітністю. 
Стосовно доводів скаржника про наявність у нього дебіторсько-кредиторської заборгованості, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. 
Тобто, наявність у боржника зобов`язань перед одним кредитором чи інших зобов`язань не є і не може бути підставою для відмови від виконання зобов`язань перед іншим кредитором, у тому числі сплати боргу і штрафних санкцій. 
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
При цьому, відповідачем за первісним позовом не спростовано факт порушення договірного зобов`язання, а відтак не спростовано правомірність нарахування позивачем за первісним позовом пені.
До того ж, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення пені.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для зменшення нарахованої позивачем за первісним позовом пені.
Стосовно зменшення розміру 3% річних, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. 
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11).
Правова природа правовідносин за статтею 625 Цивільного кодексу України: не є відповідальністю та/або санкціями; спосіб компенсації втрат у зв`язку з неповерненням / не виплатою грошових коштів; плата за користування грошовими коштами; незалежно від вини боржника; регулюються законом та/або договором.
При цьому суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справі № 703/2718/16, від 19.06.2019 р. у справі № 646/14523/15)
Отже, проценти річних та інфляційні нарахування, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України не є штрафними санкціями.
Як передбачено ч. 1 ст. 233 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Оскільки проценти річних та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, суд не має правових підстав для їх зменшення.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні правові підстави для зменшення нарахованих позивачем за первісним позовом 3% річних.
Стосовно зустрічного позову Державного підприємства "Інфотех" про визнання недійсними пунків 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022 р.
16.12.2022 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайфер Про" (далі - виконавець) та Державним підприємством "Інфотех" (далі - замовник) укладено договір № 1612/22 про закупівлю послуг (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов`язався надати послуги з розширення функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (далі - послуги), а замовник зобов`язався прийняти надані послуги та їх результати і оплатити їх на умовах, визначених цим договором. 
Згідно з п. 1.2 договору предмет закупівлі за цим договором визначено згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 за CPV кодом 72250000-2 "Послуги, пов`язані із системами та підтримкою" (послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС (ДК 021:2015 72253200-5 "Послуги з підтримки систем")).
В додатку № 2 до договору (розрахунок вартості послуг) сторони погодили найменування етапів послуг та їх вартість.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
За ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 180 ГК України, в редакції станом на момент спірних правовідносин, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як вбачається з преамбули договору, сторони були обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків, діючи добровільно, маючи на меті обсяг цивільної право- та дієздатності, керуючись постановою Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022 р. "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівлей товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування уклали цей договір. 
Також, в п. 11.6 оспорюваного договору, зазначено, що сторони договору шляхом його підписання, стверджують, що даний правочин укладено при вільному їх волевиявленні і відповідає їх внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а особи, які вчиняють даний правочин від імені сторін, мають всі передбачені чинним законодавством України та їх установчими документами повноваження та здійснення представництва від імені сторони та мають право на підписання цього договору.
Тобто, позивач за зустрічним позовом, укладаючи договір та замовляючи виконання у позивача за зустрічним позовом послуги, чітко усвідомлював які саме послуги йому потрібні, надав виконавцю за договором завдання, визначив технічні вимоги та параметри замовлених послуг, які повністю відповідали чинному законодавству на момент укладення договору.
Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати: 1) можливість укласти договір або утриматися від укладення договору; 2) можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. 
Крім того, відповідно до п. п. 2.1, 2.4 договору виконавець зобов`язаний надати замовнику послуги, якість яких відповідає державним стандартам та іншим вимогам законодавства щодо показників якості такого роду/виду послуг, з урахуванням особливих потреб замовника цих послуг та умов цього договору. Виконавець гарантує відповідність наданих послуг вимогам законодавства України. 
Згідно з п. 2.2 договору, у разі невідповідності наданих послуг умовам даного договору замовник має право відмовитись від прийняття і оплати таких послуг до моменту усунення виконавцем недоліків. 
Так, підписанням акту приймання-передачі послуг № 1 від 26.12.2022 р. сторони договору засвідчили факт передачі-приймання послуг, які виконані у повному обсязі виконавцем за договором та факт того, що претензій у замовника щодо обсягів, якості, у тому числі наявності недоліків, і строків надання послуг немає. 
Також, у замовника були відсутні претензії до виконавця щодо наявності недоліків стосовно наданих послуг в частині їх функціональності чи невідповідності технічним вимогам і після спливу терміну дії договору. 
Крім цього, протягом року з дати здачі надання послуг, згідно розділу 4 "Гарантійна підтримка ПЗ системи" додатку 3 до договору, виконавець надавав гарантійну підтримку за вказаними послугами та протягом цього часу відбувались постійні оновлення програмних продуктів відповідно до вимог чинного законодавства у даній сфері послуг. 
Вказані обставини свідчать, що як на момент укладення оспорюваного договору так і протягом строку надання послуг з 01.07.2022 р. по 31.12.2022 р. і після його спливу, надані послуги відповідали законодавству у сфері цифровізації, а виконавцем не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування зазначеного.
При цьому, наявність зобов`язань з оплати наданих послуг у розмірі 6600000,00 грн за договором визнавалась замовником, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р., який складений та підписаний сторонами без зауважень.
Крім того, укладаючи договір та замовляючи послуги, позивач за зустрічним позовом чітко усвідомлював які послуги йому потрібні, узгодив всі технічні умови та параметри замовлених послуг. 
Такі умови, як актуальність частини послуг, організаційна доцільність, фінансова обґрунтованість, раціональне використання бюджетних коштів, фактичне використання послуг - це ті умови, які визначаються на момент укладення договору. 
Замовник ці умови повністю врахував під час укладення договору, оскільки вони чітко і однозначно вказані у додатку 3 "Технічні вимоги" до договору. 
Як передбачено ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);
Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 р. у справі № 731/43/21.
У відповідності до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду України від 27.04.2016 р. у справі № 6-372цс16).
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України (постанова Верховного Суду від 26.07.2022 р. у справі № 760/21633/15).
Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)".
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнння недійсними пунктиів 1.1.4, 1.1.5, 1.1.6 підрозділу 1.1 "Підсистеми виконання операцій з КЕП (ЕП)", розділу 1 "Послуги з розширення базових функціональних можливостей центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС, в рамках реалізації інформаційної безпеки єдиної інформаційної системи МВС" у додатку 2 до договору № 1612/22 від 16.12.2022 р., є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Вимога позивача за зустрічним позовом про внесення змін до пункту 3.2 договору № 1612/22 від 16.12.2022 р. в частині зменшення вартості договору на суму 6600000,00 грн, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від основної, у задоволенні якої було відмовлено.
Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 10.02.2026 р. у справі № 910/7188/25 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "Інфотех" задоволенню не підлягає. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за їх подання покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Інфотех" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 10.02.2026 р. у справі № 910/7188/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Інфотех".
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.08.2026 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов 

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко