ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1810/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
за участю представників:
позивача - Цап П. М., 
відповідача - Дягтеренко О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Львівської міської ради
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 (судді: Скрипчук О. С. - головуючий, Кравчук Н. М., Прядко О. В.) і рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 (суддя Мороз Н. В.) у справі
за позовом Львівської міської ради
до Релігійної організації "Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова"
про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Релігійної організації "Релігійна громада Львівської Єпархії української православної церкви (православної церкви України) парафії святителя Миколая у Шевченківському районі міста Львова" (далі - Релігійна організація) про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га за адресою: м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 шляхом демонтажу культової споруди (каплички). 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані обставинами незаконного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки комунальної власності у спосіб розміщення на ній культової споруди (каплички).
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.02.2026, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026, в позові відмовлено.
2.2. Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позов у цій справі заявлено позивачем до Релігійної організації, яка не є власником релігійної споруди, а лише отримала її в користування від Релігійної громади "Святого духа" (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ за актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020. Позивач не довів, що саме визначений ним відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку шляхом зведення на ній релігійної споруди, а тому, як висновував суд, відповідач як користувач майна не вправі здійснювати її демонтаж. Звідси суд констатував, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушене відповідачем. Вимог до інших осіб позивач не заявляв.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Львівська міська рада подала касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 у цій справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На думку скаржника, суди неправильно застосували положення частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України та частин 1, 2 статті 212 Земельного кодексу України. Підставами подання касаційної скарги скаржник визначає пункти 1, 4 частини 2 статті 287, а саме (1) суди ухвалили судові рішення без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14.05.2020 у справі № 908/394/19, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21; (2) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме на підставі акта приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, а також у наведеному випадку має місце підписання судового рішення (постанови суду апеляційної інстанції) КЕП суддею, який не входив до складу колегії суддів, що є підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції (пункти 3, 4 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
3.2. Від Релігійної організації надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона заперечила проти доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення як безпідставну, а оскаржені судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги. 
4.2. Як установили попередні судові інстанції та свідчать матеріали справи, земельна ділянка за адресою: м. Львів, вул. Малоголосківська, 30 належить до комунальної власності та має обмеження у використанні, встановлені Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", Законом України "Про трубопровідний транспорт", Законом України "Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів", Законом України "Про будівельні норми", Законом України "Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів".
За результатами обстеження земельної ділянки 28.05.2024 було складено акт № 127, в якому зазначено, що відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності площею 0,0043 га біля будинку № 30 на вул. Малоголосківській у м. Львові для обслуговування культової споруди (каплиці) за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання вказаної земельної ділянки. На цій ділянці знаходиться вагончик з дерев`яною обшивкою на основі з бетонних блоків, який використовується як культова споруда (каплиця), біля входу до якої облаштовані сходи, а також стенд із зазначенням назви організації, контактного номеру телефону, розкладу богослужінь та відповідна табличка біля входу. 
При цьому додаток до цього акта - топографічне знімання М 1:500 датований наступним днем після складання акта.
Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на цю споруду за відповідачем не зареєстровано. Доказів відповідності збудованого об`єкта за своїми технічними показниками до об`єктів нерухомого майна суду не надано.
Суди зазначили, що споруда розташована на земельних ділянках, які надавались окремим громадянам правопопередникам осіб, які є членами релігійної громади, під городи у 1964 році, що підтверджується відповідними довідками. Документів, на підставі яких виникає право користування земельною ділянкою, передбачених земельним законодавством чинним на відповідний період, суду не надано.
В процесі розгляду спору попередні судові інстанції також установили, що зазначена культова споруда була передана відповідачеві Релігійною громадою "Святого духа" (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ згідно з актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020 і в ній проводяться богослужіння.
Суди також з`ясували, що, починаючи з 21.10.2021, 12.10.2023 парафіяни зазначеної релігійної громади звертались до депутатів, Львівського міського голови про виділення земельної ділянки та узаконення каплиці та отримували відповіді проміжного характеру. Доказів отримання відмови у задоволенні звернень від уповноваженого органу суду не надано.
4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги Львівської міської ради до Релігійної організації про зобов`язання її звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу культової споруди (каплички). 
4.4. Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та при цьому виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, адже він не є власником спірної релігійної споруди, будучи лише її користувачем, не вправі здійснювати демонтаж такої споруди. 
4.5. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Львівської міської ради, виходить із такого.
4.6. За змістом статті 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17.
При цьому за принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача/співвідповідача до участі у справі. Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 304/284/18, від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Згідно з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, суд за власною ініціативою не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 907/825/22.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
4.7. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що позов у цій справі заявлено до Релігійної організації, яка не є власником релігійної споруди, а лише отримала її в користування від Релігійної громади "Святого духа" (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ відповідно до акта приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020; позивачем не доведено, що саме визначений ним відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку у спосіб зведення на ній спірної сакральної споруди, тому відповідач як користувач майна не вправі здійснювати її демонтаж. Звідси суди констатували, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушене відповідачем.
Водночас, як висновували суди, Львівська міська рада не заявляла клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача, а наполягала на задоволенні позовних вимог саме за рахунок визначеного нею відповідача; вимог до інших осіб також рада не заявляла.
За обставин пред`явлення позову до неналежного відповідача, суди відмовили у задоволенні позову.
4.8. Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.
За усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, від 18.12.2024 у справі № 907/825/22). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).
4.9. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
4.10. Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пунктів 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цих підстав було відкрито касаційне провадження.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
4.11. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях про відмову у позові, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, оскільки у цій справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, що свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин.
Правові позиції Верховного Суду, на які посилався скаржник, стосуються правовідносин, у яких особа, до якої пред`явлено позов, є власником споруди або особою, яка безпосередньо здійснила самовільне будівництво (зайняття земельної ділянки). У справі, яка розглядається суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач не є ні власником спірної культової споруди, ні особою, яка її зводила (встановлювала); він отримав її у користування за актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020 від Релігійної громади "Святого духа" (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківської єпархії УАПЦ. Тобто відповідач не є особою, яка здійснила самочинне будівництво або самовільне зайняття земельної ділянки у спосіб розміщення спірної культової споруди, та, відповідно, прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушує.
Висновки у зазначених скаржником справах виокремлені ним із контексту судових рішень безвідносно до спірних правовідносин, тому Суд відхиляє відповідні посилання скаржника за необґрунтованістю. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Як свідчить зміст оскаржених судових рішень, господарські суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності, що відповідає положенням частин 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Водночас переоцінка поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних у справі судових рішень з цієї підстави.
4.12. Стосовно доводів касаційної скарги в частині оскарження постанови суду апеляційної інстанції з підстави, визначеної у пункті 3 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.
Згідно з положеннями пункту 3 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні.
За доводами скаржника, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підписана КЕП судді Желік М. Б. замість Кравчук Н. М.
У контексті цих доводів скаржника колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що згідно з положеннями частини 3 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, перегляд в апеляційному порядку судових рішень судів першої інстанції здійснюється колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.
За змістом статті 32 Господарського процесуального кодексу України в разі колегіального розгляду визначення судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою (далі - ЄСІКС) під час реєстрації документів, зазначених в частині 2 статті 6 цього Кодексу.
Результати автоматизованого розподілу (повторного розподілу) справи, оформлюються протоколом. Протокол має містити відомості, зокрема, щодо інформації про визначення списку суддів для участі (підстави, за яких судді не беруть участі) в автоматизованому розподілі; інформація про визначення судді, судді-доповідача.
Відповідно до положень частин 1, 3 статті 281 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі (главі 1 розділу IV). Постанова або ухвала суду апеляційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, визначеним для розгляду справи, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Здійснення правосуддя з використанням КЕП вчиняється в порядку, встановленому законом.
Зокрема, у частині 8 статті 233 Господарського процесуального кодексу України визначено, що усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах. Судові рішення викладаються в електронній формі з використанням ЄСІКС, шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, у порядку, визначеному Положенням про ЄСІКС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про ЄСІКС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). На судове рішення, викладене в електронній формі, накладається КЕП судді (у разі колегіального розгляду - КЕП всіх суддів, що входять до складу колегії).
За змістом пункту 23 частини 1 статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" КЕП - це удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.
Відповідно до положень частини 4 статті 18 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" КЕП має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
Згідно з пунктами 1.4.2 та 2.10.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (далі - АСДС), затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 зі змінами, зокрема, у апеляційних господарських судах використовується комп`ютерна програма "Діловодство спеціалізованого суду", розроблена адміністратором автоматизованої системи для судів господарської юрисдикції. Оригінали електронних судових рішень, засвідчені ЕЦП, направляються до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) у порядку, визначеному Порядком ведення ЄДРСР.
Згідно з Порядком ведення ЄДРСР, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 19.04.2018 № 1200/0/15-18 зі змінами (далі - Порядок):
- електронний примірник судового рішення - створений в АСДС електронний документ, підписаний КЕП судді, що ухвалив таке судове рішення, в разі колегіального розгляду - КЕП всіх суддів, що входять до складу колегії, або іншої особи, визначеної згідно з пунктом 2 розділу III цього Порядку. Такий документ має бути ідентичним за документарною інформацією та реквізитами оригіналу судового рішення в паперовій формі (підпункт 6 пункту 1 розділу І);
- електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується КЕП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - КЕП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування. Дата та час підписання КЕП, а також дата та час надсилання до Реєстру електронного примірника судового рішення або окремої думки судді автоматично зберігається в АСДС і не підлягає коригуванню (пункти 1, 2 розділу ІІ);
- у разі надсилання до Реєстру судових рішень та окремих думок суддів, що ухвалювали судді, які на момент настання необхідності надсилання до Реєстру відповідного електронного примірника втратили можливість його підписання власним КЕП (за наявності в табелі обліку робочого часу відомостей щодо судді, підтверджених первинними документами, про підстави відсутності на роботі з нез`ясованих причин; через виклик повісткою до суду, правоохоронного органу, військового комісаріату; у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю; згідно з наказами про відрядження, про надання відпустки, про притягнення до дисциплінарної відповідальності, про звільнення тощо), такі електронні примірники підписує власним КЕП та надсилає до Реєстру або особа, визначена наказом голови суду, або голова суду (особа, яка виконує його обов`язки) у якому зберігається судова справа, крім випадків, коли судові рішення були ухвалені судами, які перебувають (перебували) в процесі припинення (ліквідації). Електронний примірник відповідного наказу в день його підписання із зазначенням прізвищ, імен, по батькові та контактних телефонів таких осіб, їхніх електронних адрес і посилених сертифікатів відкритих ключів КЕП вноситься до АСДС та надсилається адміністратору (пункт 2 розділу ІІІ);
- реєстрація електронних примірників судових рішень та окремих думок суддів здійснюється адміністратором за допомогою відповідних програмно-апаратних засобів Реєстру в день їх надходження з АСДС. За результатами реєстрації формується дата та час включення до Реєстру електронного примірника судового рішення та окремої думки судді (пункт 1 розділу IV).
Отже, якщо суддя/судді на момент настання необхідності надсилання до ЄДРСР відповідного електронного примірника судового рішення втратили можливість його підписання власним КЕП голова відповідного суду може уповноважити іншу особу на підписання власним КЕП електронного примірника судового рішення замість судді, який не може накласти КЕП особисто, шляхом винесення відповідного наказу та/або у разі відсутності такого наказу електронні примірники підписує власним КЕП та надсилає до Реєстру голова суду, в якому зберігається судова справа, або особа, яка виконує його обов`язки.
За наведеного Голова Західного апеляційного господарського суду Желік М. Б. мав повноваження на право підписання електронного примірника постанови власним КЕП задля своєчасного включення його до ЄДРСР замість судді Кравчук Н. М. 
За усталеними висновками Верховного Суду щодо застосування положень процесуального законодавства, можливість з`ясування судом певних обставин з відкритих державних реєстрів/відкритих джерел чи витребування доказів за ініціативою суду у випадку недобросовісної поведінки сторони щодо доказів, покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному/господарському судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного/господарського судочинства (постанови Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 532/53/20, від 23.03.2021 у справі № 910/3191/20, від 11.05.2021 у справі № 923/1132/16, від 06.07.2023 у справі № 908/3413/21 (908/2098/22).
У постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 Велика Палата Верховного Суду також наголосила на можливості використання судом за власною ініціативою відомостей з відкритих державних реєстрів та вказала про те, що такі дії суду є лише засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу та покликане зберегти баланс між змагальністю сторін.
Звідси немає підстав для скасування оскарженої постанови у справі відповідно до пункту 3 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України через те, що постанова від 13.10.2025 підписана не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні.
4.13. Стосовно доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі з підстави оскарження судових рішень, визначеної пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу, Суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Суд зазначає, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник (скаржники) повинен вказати, який із доказів, на його (їх) думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства діє принцип змагальності.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, недопустимі докази - це докази, отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що суд використав недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.
За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Недопустимість доказів означає неможливість підтвердження певних обставин іншими засобами доказування, ніж ті, що прямо передбачені законом. 
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18).
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19, що не враховують у своїх доводах скаржники.
Суди попередніх інстанцій, дотримуючись приписів статей 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, повно та всебічно дослідили надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку. Водночас перевірка обґрунтованості висновків судів щодо оцінки доказів перебуває поза межами розгляду справи в суді касаційної інстанції. Доводи скаржника у цій частині зводяться до незгоди з тією оцінкою, яку надали документам, зокрема акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 31.12.2020, суди першої та апеляційної інстанцій.
Вказаний доказ, серед іншого, був прийнятий судом першої інстанції та оцінений ним, з урахуванням визнання поважними причин пропуску строку подання доказів, що є прерогативою суду першої інстанції, який безпосередньо вирішує відповідне процесуальне питання. Суд в оцінці клопотання відповідача про долучення доказів і поважності причин пропуску строку на подання доказів дійшов висновку про можливість поновлення строку та долучення доказів до матеріалів справи.
Суд апеляційної інстанції, у свою чергу, надав оцінку таким процесуальним діям суду першої інстанції та визнав, що суд не допустив порушення норм процесуального права. Помилкове посилання суду апеляційної інстанції на подання такого доказу разом із відзивом на позов не спростовує вказаних висновків та не впливає на законність оскаржених судових рішень. 
З огляду на викладене, аргументи касаційної скарги щодо недопустимості доказів відхиляються колегією суддів, оскільки вони спрямовані на переоцінку доказів і встановлення нових обставин справи, що прямо суперечить імперативним приписам статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
5.2. Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржених у справі судових рішень та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 і рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2026 у справі № 914/1810/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай 
Ю. Я. Чумак