ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/7085/26
Пр. №2/521/5887/26

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
29 червня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого – судді Сегеди О.М.,
при секретарі – Вороні А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про звільнення майна з –під арешту,
встановив:
У травні 2026 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Пересипського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі-Пересипський ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року належить частина квартири АДРЕСА_1 .
Інша частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі договору купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року його матері ОСОБА_2 .
Зазначив, що 31 жовтня 1997 року його з ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим №462 в реєстраційній книзі 238 пр на сторінці 90.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року, яке набрало законної сили 06 травня 2025 року, договір купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року було визнано дійсним.
Вказував, що 28 травня 2025 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Дереклєєвою Т.В. були внесені відомості про реєстрацію його права власності та право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:3158356851100) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно відомості.
23 жовтня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А. з наміром розпорядитися належним йому на праві власності майном, а саме часткою квартири АДРЕСА_1 , однак 06 листопада 2025 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з наявністю арешту на частину квартири АДРЕСА_1 , який було накладено на підставі постанови Ленінського РВ ДВС Управління юстиції в м. Одесі б/н від 17 жовтня 2000 року. 
Позивач вважає, що арешт частки квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 накладено помилково, оскільки об`єкт у вигляді частки квартири ідентифіковано лише по імені власника та накладено за відсутності ідентифікаційного коду особи, тобто не ідентифіковано саме особу стосовно якої відкрито було виконавче провадження.
Окрім того, на час відкриття виконавчого провадження позивачу було лише п`ять років, що підтверджується свідоцтвом про народження.
Вказував, що ним з Одеського державного нотаріального архіву було отримано дві копії постанови виконавчої служби, а саме постанова про накладення арешту від 17 жовтня 2000 року, якою було накладено арешт на усе майно ОСОБА_1 та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та постанова від 12 березня 2010 року про зняття арешту та заборон на усе майно ОСОБА_1 , за заявою останнього, який повернувся з міст позбавлення волі та виплатив усю заборгованість. 
В постанові від 12 березня 2010 року було зазначено, що арешт знімається з усього майна, при цьому вказано, що на квартиру АДРЕСА_2 арешт не накладався але при цьому в постанові від 12 березня 2010 року відсутні відомості про зняття арешту з частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності. 
Стверджував, що оскільки він не був стороною виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на його майно, то він не мав можливості захистити свої права власника, оскільки йому не було відомо про накладання арешту на частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.
Згідно відповіді Пересипського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса), матеріали виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 , знищені.
Посилаючись на порушення своїх прав, як власника нерухомого майна, позивач просив суд скасувати обтяження у вигляді арешту на частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-162М від 29 жовтня 1997 року та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року, що складається з двох кімнат, загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м., який був зареєстрований 07 листопада 2008 року 16:13:05, реєстраційний номер обтяження №60368158 реєстратором Дереклєєвої Т.В., Юридичний департамент Одеської міської ради, Одеської області на підставі постанови Ленінського районного відділу державної виконавчої служби Управління юстиції в м. Одесі, серія та номер: б/н, виданий 17 жовтня 2000 року (відомості про який містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження: 60368158), а також арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , все майно, який був зареєстрований 23 жовтня 2000 року за реєстровим номером №1390 Першою одеською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Ленінського районного відділу державної виконавчої служби Управління юстиції в м. Одесі, серія та номер: б/н, виданий 17 жовтня 2000 року.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче провадження (а.с. 29).
Ухвалою суду від 28 травня 2026року по справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 33).
Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 04 травня 2026 року в судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а.с.12,36).
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що позивачу  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві власності на підставі договору купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року належить частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.14-15).
Інша частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі договору купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року матері позивача, ОСОБА_2 
31 жовтня 1997 року право власності  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та право власностіОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим №462 в реєстраційній книзі 238 пр на сторінці 90 (а.с.15 звор.).
Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року, яке набрало законної сили 06 травня 2025 року, договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 за №97-162М від 29 жовтня 1997 року було визнано дійсним та визнано розмір часток у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 (а.с.18-20).
28 травня 2025 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Дереклєєвою Т.В. були внесені відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:3158356851100) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно відомості (а.с.21,22).
23 жовтня 2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А. з наміром розпорядитися належним йому на праві власності майном, а саме часткою квартири АДРЕСА_1 , однак 06 листопада 2025 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з наявністю арешту на частину квартири АДРЕСА_1 , який було накладено на підставі постанови Ленінського РВ ДВС Управління юстиції в м. Одесі б/н від 17 жовтня 2000 року (а.с.24). 
13 березня 2026 року Одеським державним нотаріальним архівом позивачу було видано дві копії постанови виконавчої служби, а саме постанова про накладення арешту від 17 жовтня 2000 року, якою було накладено арешт на усе майно ОСОБА_1 та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та постанова від 12 березня 2010 року про зняття арешту та заборон на усе майно ОСОБА_1 , за заявою останнього, який повернувся з міст позбавлення волі та виплатив усю заборгованість (а.с.25). 
Встановлено, що постановою державного виконавця державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції від 17 жовтня 2000 року було накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на частину квартири АДРЕСА_1 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 (а.с.26).
Постановою заступника начальника другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Войтенко В.В. було знято заборону на відчуження з будь якого майна, яке належить ОСОБА_1 (а.с.27).
Згідно відповіді Пересипського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса), матеріали виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 , знищені (а.с.23).
Отже, позивач не має можливості нотаріально посвідчити відчуження своєї частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки на підставі постанови державного виконавця державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції від 17 жовтня 2000 року було помилково накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності замість майна, яке належить на праві власності іншому ОСОБА_1 .
Оскільки матеріали виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на майно позивача, знищені, то у останнього не має можливості реалізувати свої права власника. 
Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, тому вказаним арештом порушуються права позивача, як власника належного йому майна на розпорядження цим майном. 
Отже, внаслідок накладення арешту (заборони) на нерухоме майно позивач на сьогоднішній день позбавлений можливості реалізувати свої права власника. 
Таким чином, наявність арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції від 17 жовтня 2000 року  на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі – продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року порушує права останнього, як співвласника квартири. 
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх відповідне задоволення.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. 
Судовий збір у справі складає 1331,20 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду (а.с.1).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 321, 391 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про звільнення майна з –під арешту – задовольнити.
Арешт накладений на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належитьОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-162М від 29 жовтня 1997 року та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року, що складається з двох кімнат, загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м., який був зареєстрований 07 листопада 2008 року 16:13:05, реєстраційний номер обтяження №60368158 реєстратором Дереклєєвої Тетяною Вікторівною, Юридичний департамент Одеської міської ради, Одеської області на підставі постанови Ленінського районного відділу державної виконавчої служби Управління юстиції в м. Одесі, серія та номер: б/н, виданий 17 жовтня 2000 року (відомості про який містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження: 60368158), а також арешт частину квартири АДРЕСА_1 , все майно, який був зареєстрований 23 жовтня 2000 року за реєстровим номером №1390 Першою одеською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Ленінського районного відділу державної виконавчої служби Управління юстиції в м. Одесі, серія та номер: б/н, виданий 17 жовтня 2000 року – скасувати.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 липня 2026 року.

Суддя:     О.М. Сегеда