Справа № 456/453/25 Головуючий у 1 інстанції: Писарев О. Ю. 
Провадження № 22-ц/811/305/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Копняк С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Комунальне підприємство «Стрийтеплоенерго» (в подальшому – «Позивач») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , у якому просило суд (з врахуванням уточнених позовних вимог; а.с. 126) ухвалити рішення, яким стягнути солідарно зі згаданих відповідачів на користь позивача заборгованість по оплаті комунальної послуги з постачання теплової енергії квартири АДРЕСА_1 за період з 15.10.2020 року по 01.01.2025 року в розмірі 38 156 грн. 10 коп.; 945 грн 93 коп. - 3% річних, 3 864 грн 64 коп. інфляційних втрат, а також судові витрати. 
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 23 травня 2023 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області за результатами розгляду заяви КП «Стрийтепленерго» в порядку наказного провадження було видано судовий наказ №456/2529/23, про солідарне стягнення з боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в користь КП «Стрийтепленерго» заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання, за період з 01.10.2020 року по 01.04.2023 року в розмірі 25 500 грн 78 коп., яка числиться за абонентським рахунком № НОМЕР_1 який закріплено за квартирою АДРЕСА_1 . 
27 червня 2023 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області за результатами розгляду заяви боржника ОСОБА_5 було винесено ухвалу про скасування судового наказу у справі №456/2529/23 та роз`яснено КП «Стрийтеплоенерго», що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження. За даними програмного обліку КП «Стрийтеплоенерго», за квартирою АДРЕСА_1  відкрито абонентський рахунок № НОМЕР_1 , за яким здійснюється нарахування плати за послуги з постачання теплової енергії. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №401651824 від 31.10.2024, квартира АДРЕСА_1  належить відповідачам на праві спільної часткової власності, частка кожного з яких становить 1/4. 
Сам будинок АДРЕСА_2 обладнаний системою централізованого опалення та приєднаний до теплової мережі котельні № 5 по АДРЕСА_2 . У будинку встановлено загальнобудинковий лічильник теплової енергії, у зв`язку з чим нарахування здійснюються відповідно до фактичних показників обліку, площі квартири та чинного тарифу. КП «Стрийтеплоенерго» у період з 15.10.2020 року по 01.01.2025 надавало відповідачам послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується актами приймання-передачі теплової енергії. Однак відповідачі оплату за отримані послуги не здійснювали, у зв`язку з чим за абонентським рахунком № НОМЕР_1 утворилася заборгованість у розмірі 38 156 грн 10 коп. (том 1, а.с. 2-14, 126).

Заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2025 року позов Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за комунальні послуги з теплопостачання було частково задоволено (том 1, а.с. 150 – 155), однак ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.08.2025 року було задоволено заяву представника ОСОБА_2 : заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2025 року скасовано і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (том 2, а.с. 29-30).

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , МФО 325796, Філія Львівське ОУ АТ «Ощадбанк», суму основного боргу за комунальні послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_3 (абонентський рахунок № НОМЕР_1 ) за період з 15.10.2020 року по 01.01.2025 року в розмірі 38 156 гривень 10 копійок; 944 гривні 44 копійки – 3% річних; 3 864 гривні 64 копійок – інфляційні втрати.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (том 2, а.с. 162 – 169).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що між сторонами не укладено договору про надання послуг з теплопостачання, а відповідачі не акцептували типовий індивідуальний договір від 08 листопада 2021 року, а також на те, що частина відповідачів тривалий час у квартирі не проживала, а тому послуг з теплопостачання фактично не отримувала.
Апелянт заперечує факт здійснення відповідачами періодичних оплат, на які посилається позивач, зазначаючи, що відповідні відомості не підтверджені первинними бухгалтерськими документами. Крім того, посилається на те, що відповідачі ще у 2015 році зверталися щодо відключення від мереж централізованого опалення. 
Вважає помилковим застосування судом першої інстанції положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-ІV, оскільки вважає, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-III, відповідно до якого надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (том 2, а.с. 224-227).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (том 3, а.с. 6-7).

16 лютого 2026 року представник позивача надіслав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (том 3, а.с. 12 - 20).

Клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи до суду не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) всіма її учасниками, в тому числі – і апелянтом ОСОБА_2 (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що всі відповідачі (в тому числі – і апелянт) є співвласниками квартири  АДРЕСА_1 з опалювальною площею 50,1 кв.м, однак щонайпізніше з жовтня 2020 року взагалі не оплачують послуги з централізованого теплопостачання згаданої квартири (том 1, а.с. 56-57), пояснюючи таку несплату (зокрема) відсутністю між відповідачами та позивачем договірних відносин на надання їм зазначеної послуги. 
Як стверджується матеріалами справи, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги», а також чинними під час спірних правовідносин Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК, дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а відповідно до частини третьої  споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
В той же час, як стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 177) та визнається самим апелянтом, укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення квартири відповідачі відмовилися, подавши про це ще 04.09.2015 року до КП «Стрийтеплоенерго» письмову Заяву про відключення квартири ( АДРЕСА_1 ) від мереж централізованого опалення, яка мотивована тим, що співвласники цієї квартири «відмовляються від послуг Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» з централізованого опалення (їхньої) квартири, оскільки не можуть платити за новими, економічно необґрунтованими, тарифами», а також тим, що між згаданим КП та співвласниками квартири «не укладено договір про надання послуг з централізованого опалення квартири».
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.
З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що між позивачем та відповідачами (апелянтом зокрема) відсутні договірні відносини стосовно надання послуг з теплопостачання квартири відповідачів, до уваги прийматися не можуть, оскільки наведена обставина не може бути правовим обґрунтуванням для відмови у задоволенні позовних вимог КП «Стрийтеплоенерго» у спірних правовідносинах. 

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, що склалися між КП «Стрийтеплоенерго» та відповідачами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на відповідачів, як боржників, покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Вищенаведена правова позиція також знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 22.12.2020 року у справі № 311/3489/18 і відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Заперечуючи позовні вимоги КП «Стрийтеплоенерго» у повному обсязі, відповідачка/апелянт жодних своїх розрахунків (контррозрахунків) до суду, як першої, так і апеляційної інстанції не подала.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог КП «Стрийтеплоенерго» до відповідачів) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачів сумарно 69 385 грн 45 коп. заборгованості по оплаті за комунальні послуги з теплопостачання квартири, а також платежів, які передбачені статтею 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 69 385 грн 45 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 69 385 грн 45 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 20 серпня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Копняк С.М.