справа № 369/18565/23 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/8352/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Галамаєм Андрієм Васильовичем на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщини,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщини.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_3 . За життя останній заповіт не складав. 17 листопада 2020 року вона подала заяву про прийняття спадщини за ОСОБА_3 . До маси спадкового майна за померлим ОСОБА_3 увійшла 1/4 частина будинку у АДРЕСА_1 , інша частина будинку в розмірі 1/4 належить відповідачці ОСОБА_2 . Дане майно померлий чоловік та ОСОБА_2 успадкували після своєї матері ОСОБА_4 в рівних частинах.
Однак, під час ведення спадкової справи приватним нотаріусом Чорноног Л.В. відшукано заповіт від 01.10.1992 року, складений ОСОБА_4 . Заповіт нотаріально посвідчений секретарем Виконавчим комітетом Вишневої міської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області та зареєстрований за реєстром № 81. Згідно волевиявлення мати заповіла свою 1/2 частину будинку - своєму сину ОСОБА_3 . Цей заповіт не був врахований при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. А саме: 05.12.2018 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/4 частину житлового будинку кожному, видані на ім?я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Таким чином, позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я ОСОБА_2 суперечить змісту заповіту. Відповідач є особою, яка не мала права на спадкування за померлою ОСОБА_4 .. А відповідно - ОСОБА_3 мав отримати у спадок після померлої матері ОСОБА_4 не 1/4 частину будинку, а 1/2 частини спірного будинку. Отже, і вона має право на спадкування за своїм чоловіком не 1/4 частину будинку, а 1/2 частини будинку.
Відтак, позивач просила суд:
- визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, за адресою : АДРЕСА_1 виданого 05 жовтня 2018 р. на ім?я ОСОБА_2 зареєстровано в реєстрі № 2-1398, недійсним;
- визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частину житлового будинку, за адресою : АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_3 .
Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чорноног Лариси Віталіївни спадкову справу № 02/2020, номер у спадковому реєстрі 66765501 від 17.11.2020 року про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувано з Вишневої міської державної нотаріальної контори спадкову справу № 71/2018, номер у спадковому реєстрі 62221286 від 30.03.2018 року про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
22 лютого 2024 року відповідач, через свого представника адвоката Яцюк Н.М., подала до суду відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла матір відповідача - ОСОБА_4 . Із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулись її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . До спадкового майна увійшла 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 . За наявною інформацією в Спадковому реєстрі, за життя померла посвідчила два заповіти від 01.10.1992 року та від 13.08.2002 року.
У спадковій справі наявний заповіт № 3821 від 13.08.2002 року, за яким ОСОБА_5 заповіла свій будинок в рівних частках своїм дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Цей заповіт є чинним, ніким не оскаржувався та не визнавався недійсним, в тому числі і за життя чоловіком позивачки. За результатом розгляду документів, нотаріус Біленець О.П. виявила неспівпадіння адреси спадкового майна, яке заповідалося за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Бурлаковою Н.К. та правовстановлюючого документу на це майно. Так, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а в заповіті вказано, що вона заповідає житловий будинок за АДРЕСА_2 , існують розбіжності щодо поштової адреси житлового будинку та розміру частки житлового будинку. Через ці суперечності, нотаріус не могла видати свідоцтва про право на спадщину по заповіту. Враховуючи, що ОСОБА_5 заповіла належне їй майно своїм дітям, які також були спадкоємцями першої черги по закону, вони за обопільною згодою прийняли рішення про оформлення спадщини по закону. Разом з тим, відповідач зазначила, що звернувшись 13.08.2002 року до нотаріуса і складаючи новий заповіт ОСОБА_5 змінила свою волю, оскільки перерозподілила належну їй частину будинку між своїми дітьми, таким чином повністю скасувала дію попереднього заповіту від 01.10.1992 року. Просила суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі. Продовжити відповідачу строк для подачі відзиву та прийняти його до розгляду.
01 травня 2024 року позивач, через свого представника адвоката Галамая А.В., подала до суду відповідь на відзив. Додатково вказали, що нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна спадкове майно за померлою ОСОБА_4 розділила між її дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях оформивши шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, нотаріус не відшукала для встановлення наявності або відсутності заповітів інший заповіт. А саме заповіт від 01.10.1992 р., який не був врахований при видачі оспорюваного свідоцтва. Таким чином, дане свідоцтво суперечить змісту заповіту і відповідач є особою, яка не мала права на спадкування за померлою ОСОБА_4 .
Щодо іншого заповіту, то за його змістом ОСОБА_5 заповіла не все належне їй майно, а конкретне майно житловий будинок по АДРЕСА_1 . Та їй це майно не належить. Саме тому нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна і не оформлювала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вважає, що заповіт від 13.08.2002 року не скасовує дії заповіту від 01.10.1992 року, у зв`язку з тим, що заповіт від 13.08.2002 року складався відносно іншого спадкового майна й не породжує ніяких правових наслідків для частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Просили суд задоволити позов.
18 лютого 2025 року Державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Білінець О.П. були надані пояснення по спадковій справі. Відповідно до пояснень остання вказує, що потреби у витребуванні заповіту 1992 року для оформлення частини будинку не було. Підстав для відмови у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , в рівних частинах кожному, також не було. Спадкоємці між собою дійшли згоди щодо спадкування за законом та в рівних долях. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.07.2024 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» (08132, Україна, Бучанський р-н, Київська обл., місто Вишневе, вулиця Зелена, будинок, 2, код ЄДРПОУ: 35040707) належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду, представником ОСОБА_1 - адвокатом Галамай А.В. 19 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Підтримавши доводи позовної заяви, представник апелянта вказує, що 13 серпня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчила державний нотаріус Вишневої державної нотаріальної контори Бурлакова Н.К., зареєстрований в реєстрі за №3821. Заповіт у Спадковому реєстрі зареєструвала Перша Київська обласна державна нотаріальна контора 05 вересня 2002 року за № 8276793.
За змістом заповіту ОСОБА_5 заповіла не все належне їй майно, а конкретне майно житловий будинок по АДРЕСА_1 . Однак, їй це майно не належало.
Саме тому, на думку сторони апелянта нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна і не оформлювала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Заповіт від 13 серпня 2002 року не скасовує дії заповіту від 01 жовтня 1992 року, у зв`язку з тим, що заповіт від 13 серпня 2002 року складався відносно іншого спадкового майна.
Заповіт від 13 серпня 2002 року, який посвідчила державний нотаріус Вишневої державної нотаріальної контори Бурлакова Н.К., зарсестрований в реєстрі за №3821 - не породжує ніяких правових наслідків для 1/2 частини будинку, за адресою : АДРЕСА_1 .
Таким чином, на думку представника апелянта висновки Києво-Святошинського районного суду Київської області є не обґрунтованими та хибними.
Також, зазначено, що за результатом розгляду документів, нотаріус Біленець О.П. виявила неспівпадіння адреси спадкового майна, яке заповідалося за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Бурлаковою Н.К. та правовстановлюючого документу на це майно.
Так, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а в заповіті вказано, що вона заповідає житловий будинок за АДРЕСА_2 , що вказує на розбіжності щодо поштової адреси житлового будинку та розміру частки житлового будинку.
Однак, нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна спадкове майно ОСОБА_4 розділила між її дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях оформивши шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак остання не вчиняла дій для встановлення наявності або відсутності заповітів.
Спільна заява про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом не містить прохання не враховувати заповіт від 01 жовтня 1992 р.
Заповіт від 01 жовтня 1992 року не був врахований нотаріусом при ведені спадкової справи №71/2018, яка була заведена 30.03.2018р., на ім`я померлої ОСОБА_4 , номер спадкової справи у спадковому реєстрі 62221286, що підтверджується матеріалами які надіслав Нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна.
Таким чином, на думку апелянта, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 (зареєстровано в реєстрі № 2-1398 від 05.12.2018р.) суперечить змісту заповіту від 01 жовтня 1992 року, оскільки з урахуванням цього заповіту відповідач є особою, яка не мала права на спадкування за померлою ОСОБА_4 .
Окрім цього, представник апелянта звертав увагу, що суд першої інстанції невірно зазначив ім`я спадкоємців першої черги за законом померлого ОСОБА_3 .
При цьому вказує, що є інші спадкоємці першої черги за законом, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , однак вони не подавали заяв про прийняття спадщини, а тому за приписами статті 1272 Цивільного Кодексу України вони вважаються такими, що не прийняли її.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Галамаєм Андрієм Васильовичем на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та надано строк на подачу відзиву.
21 квітня 2026 року представником ОСОБА_2 - адвокаткою Яцюк Н.М. було подано відзив на апеляційну скаргу через систему «Електронний суд». Окрім цього, представник відповідача просила поновити строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник Яцюк Н.М. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги. 
Державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець Ольга Павлівна направила заяву до суду про розгляд справи за її відсутності.
У судове засідання апелянт не з`явився, належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, однак 11 червня 2026 року через систему «Електронний суд» представник апелянта подав заяву про розгляд справи у його та апелянта відсутність. Апеляційну скаргу підтримав.
Колегія суддів, протокольною ухвалою відмовила у прийнятті відзиву представника ОСОБА_2 - адвоката Яцюк Н.М. поданого 21 квітня 2026 року через систему «Електронний суд», у зв`язку з тим, що представником відповідача ОСОБА_2 не було обґрунтовано поважності причин пропуску строку на подачу відзиву, оскільки апеляційна скарга була подана через «Електронний суд» 19 лютого 2026 року, яка стороною апелянта при зверненні до суду направлялась учасникам справи.
Крім того, апеляційний суд в ухвалі про відкриття провадження від 08 квітня 2026 року зазначив, що дана апеляційна скарга надійшла через систему «Електронний суд» та визначив строк для подачі відзиву у п`ять днів з дня отримання відповідної ухвали. Дану ухвалу адвокатом було отримано 10 квітня 2026 року, а тому визначений вказаною ухвалою строк представник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , було пропущено без поважних причин. Посилання адвоката на те, що вона ознайомилась з текстом апеляційної скарги лише 15 квітня 2026 року є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки кожен учасник справи повинен слідкувати за станом відомого йому судового провадження.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії НОМЕР_2 від 15.09.2020 року.
Померлий ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб ( НОМЕР_3 ).
17 листопада 2020 року ОСОБА_1 склала та подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , що підтверджується копією заяви від 17.11.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В.
Після смерті ОСОБА_3 до складу спадщини увійшла 1/4 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 №71/2018 встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 була матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв, що знаходяться в матеріалах справи.
Після смерті ОСОБА_4 успадкували за законом частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , в рівних частинах:
-свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННР 505200 від 05.12.2018 року, видане ОСОБА_3 ;
-свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННР 071101 від 05.12.2018 року, видане ОСОБА_2 .
Відповідно до копії заяви за №778 від 05.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять видати їм свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному не враховуючи заповіт від 13.08.2002 року.
Також судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 склала два заповіти, які не оспорювались сторонами справи та спадкоємцями, не визнавались недійсними в судовому порядку:
01 жовтня 1992 року, відповідно до якого заповідала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 - своєму сину ОСОБА_3 ;
13 серпня 2002 року, відповідно до якого заповідала 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках своїм дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В останньому заповіті наявні розбіжності щодо поштової адреси житлового будинку, оскільки у ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а в заповіті вказано, що вона заповідає житловий будинок за АДРЕСА_1 .
Тому позивач вважає, що він не міг скасувати перший заповіт від 01 жовтня 1992 року.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню.
Так, 13 серпня 2002 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, яким розпорядилася належною їй 1/2 частиною житлового будинку, заповідаючи її в рівних частках обом своїм дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , чим фактично скасувала попередній заповіт від 01.10.1992 р., відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України.
Щодо розбіжностей, то вони є незначними, а саме в адресі об`єкта спадкування в заповіті (вказано "будинок АДРЕСА_3 ) і заповіт від 13.08.2002 р. є чинним, не скасованим і не визнаним недійсним у судовому порядку, а тому має юридичну силу. Доказів того, що спадкодавець мав інше майно, тобто і будинок АДРЕСА_3 а матеріали справи не містять. Спірна частки була незмінною до смерті ОСОБА_4 .
Крім того, спадкоємці - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які одночасно мали право на спадкування як за заповітом, так і за законом, скористалися своїм правом обрати спадкування за законом, про що свідчить їх спільна заява про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, без врахування заповіту.
Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 оформлено нотаріусом на підставі законного волевиявлення обох спадкоємців, відповідно до норм чинного законодавства, а тому не суперечить закону і не підлягає визнанню недійсним. За життя ОСОБА_3 не вчинив жодних дій щодо оспорення виданих свідоцтв про право на спадщину. Також позивач не надала доказів нікчемності заповіту від 13 серпня 2002 року.
Вимоги про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку не підлягають задоволенню. Так, з матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , що крім ОСОБА_1 , на час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9 були також інші спадкоємці першої черги за законом, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Вказані особи є дітьми померлого та відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України належать до першої черги спадкоємців за законом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано жодного належного доказу, який би підтверджував: факт неприйняття спадщини іншими спадкоємцями першої черги, відмову цих осіб від спадщини на користь позивача, наявність будь-якої згоди інших спадкоємців на визнання права власності виключно за позивачем. Крім того, підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину на імя ОСОБА_2 відсутні і як наслідок не можуть бути задоволені вимоги й про визнання права власності на цю частку. Доказів того, що ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка у нотаріальній конторі матеріали справи не містять.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Апеляційний суд, звертає увагу, що ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України).
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути, зокрема: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування "вад" на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц.
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що в силу вимог ст. 1254 ЦК України померла ОСОБА_4 склавши новий заповіт у 2002 році вчинила дії, спрямовані на скасування попереднього заповіту від 01 жовтня 1992 р., а тому доводи апелянта, що заповіт від 1992 року є дійсним, безпідставні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.
Також, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції, що розбіжності є незначними, а саме в адресі об`єкта спадкування в заповіті (вказано "будинок АДРЕСА_3 ) і заповіт від 13 серпня 2002 р. є чинним, не скасованим і не визнаним недійсним у судовому порядку, а тому має юридичну силу є доцільними та підтверджується витребуваними документами та позицією сторони відповідача.
Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доказів, що спадкодавець мав інше майно, тобто і будинок АДРЕСА_3 матеріали справи не містять. Судом було безспірно встановлено, що спірна частка будинку була єдиною і незмінною до смерті ОСОБА_4 .
Також, на думку колегії суддів відсутні підстави вважати, що свідоцтво є недійсним, оскільки фактично спадкоємці - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (спадкодавиць позивача), виявили свою волю і скористалися своїм правом обрати спадкування за законом, а не за заповітом, що підтверджується їх спільною заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, без врахування заповіту, що узгоджується з вимогами ст. 1275 ЦК України. Крім того, заповіт від 2002 року спадкоємцями на момент оформлення спадщини не визнався недійсним.
Наведеними вище нормами та встановленими судом обставинами спростовуються доводи апелянта, які зводяться до доведення необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин, які на думку заявника свідчать про недійсність свідоцтва про спадщину та її права на 1/4 спірного нерухомого майна частина якого належить відповідачу.
Посилання представника апелянта про невірне зазначення судом першої інстанції імені спадкоємців першої черги за законом померлого ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає їх такими, які не впливають на суть рішення та можуть бути виправлені відповідно до ст. 269 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Галамаєм Андрієм Васильовичем - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 06 липня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова