ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/941/23 Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/818/550/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року  м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.А., Тичкової О.Ю.,
за участю секретарів судового засідання Шевцової К.Є., 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 07 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни, треті особи: ОСОБА_4 , Східне міжрегіональне управління юстиції (м. Харків) про скасування державної реєстрації права власності за неукладеним договором дарування частки житлового будинку,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_5 в особі представника - адвоката Вдовидченко О.І., звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просила застосувати наслідки неукладеності Договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., а саме: скасувати рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №53213114 від 20 липня 2020 року, згідно якого за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно було зареєстровано право приватної власності на 15/18 частки житлового будинку загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
На той момент ОСОБА_2 на праві приватної власності належала частка 15/18 домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 на вказане домоволодіння належала її донці ОСОБА_6 і після смерті останньої, ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , як спадкоємці за законом, отримали кожен по 3/36 частки права власності на вказане домоволодіння. В подальшому, право власності на 3/36 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_7 – за Договором дарування перейшло до його брата ОСОБА_4 . 
Зазначала, що за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрована та фактично там проживає. Це домоволодіння є єдиним нерухомими майном позивачки. Іншого житла в неї не має. 
У ОСОБА_2 є онука ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_6 , в травні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 з пропозицією доглядати за нею до самої смерті, а ОСОБА_2 в свою чергу повинна буде на випадок смерті заповісти їй право власності на зазначене домоволодіння. 
Враховуючи похилий вік та стан здоров`я, ОСОБА_2 погодилася на пропозицію ОСОБА_3 . Таким чином, між ними була досягнута домовленість, згідно якої ОСОБА_3 зобов`язалась утримувати ОСОБА_2 , в тому числі придбати продукти харчування, ліки, одяг, прибирати в домоволодінні, надавати допомогу в оплаті за комунальні послуги, забезпечувати її медичною допомогою тощо. В свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язалась на випадок своєї смерті заповісти ОСОБА_3 належне їй право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 12.05.2020 року, згідно вищезазначеної домовленості у приватного нотаріуса Харківського міського округу Яровинської К.В. 
З огляду на це позивачка склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, заповіла належне їй майно, а саме право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . 
Проте, після складання заповіту, ОСОБА_3 фактично одразу ж самоусунулася від взятих на себе обов`язків доглядати за ОСОБА_2 . Ніякої допомоги їй не надавала, лише інколи навідувалася в гості. В 2021 році до будинку позивачки заселилися чоловік її онуки ОСОБА_8 та син онуки (її правнук) ОСОБА_9 . В лютому 2022 року ОСОБА_3 (з її слів) виїхала до Австрії, а її чоловік ОСОБА_8 та її син ОСОБА_9 залишилися жити в будинку позивачки за адресою АДРЕСА_1 , разом з нею. З цього часу, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 почали систематично наносити ОСОБА_2 тілесні ушкодження. При цьому, останні постійно висловлюють вголос побажання ОСОБА_2 найскоріше померти та звільнити житлове приміщення для них та для ОСОБА_3 . З приводу спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 погрожують їй, що у разі звернення до органів поліції ОСОБА_2 не зможе нічого довести, а вони казатимуть, що нібито ОСОБА_2 сама спричинила собі тілесні ушкодження. Але ж в такому випадку, вони діятимуть жорсткіше. Не зважаючи на погрози з їх боку, ОСОБА_2 все ж таки зверталася за допомогою до сусідів та до органів поліції щодо її побиття та інших насильницьких дій з боку вказаних осіб. 
За фактом спричинення тілесних ушкоджень Сектором дізнання ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області порушено кримінальне провадження №12022226220000381 за ознаками ч.1 ст.125 КК України, а також маються матеріали ЖЄО №№11059, 11060, 9383, 9398. Наприкінці вересня 2022 року – початку жовтня 2022 року ОСОБА_2 випадково дізналася про те, що нібито подарувала належну їй частку 15/18 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_3 . 
А саме в ці дні, ОСОБА_2 в своєму будинку, в документах, що лежали в шафі, знайшла Договір дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського округу Малаховою Г.І., відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй частку 15/18 домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 . Зазначений договір дарування зареєстрований в реєстрі за №2066. В графі «Дарувальник:» зазначеного договору має місце підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний текст « ОСОБА_2 ». Проте ОСОБА_2 стверджує, що у приватного нотаріуса ОСОБА_10 вона ніколи не була, ніяких договорів, в тому числі цього Договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, не підписувала та рукописних записів не робила. 
Таким чином, є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 у змові з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , приватним нотаріусом ОСОБА_10 та, можливо разом з іншими особами, шляхом підробки підпису ОСОБА_2 та рукописного тексту в Договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, незаконно заволоділи належною ОСОБА_2 часткою (15/18) домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . 
За даним фактом ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів. З приводу цього звернення дані внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42022222020000062 за кваліфікацією ч. 4 ст. 190 КК України. Досудове розслідування по кримінальному провадженню № 42022222020000062 проводиться Відділом поліції №2 Харківського районного управління поліції №2 Головного управління національної поліції в Харківській області. 
На підтвердження того, що вказаний договір не був укладений позивачка покликалася на висновки проведеної під час досудового слідства по КП №42022222020000062 судово-почеркознавчої експертизи вищевказаного Договору дарування № СЕ-19/121-22/14263-ПЧ від 25.11.2022 року згідно якому підпис від імені ОСОБА_2 та короткий рукописний запис « ОСОБА_2 » у рядку «Дарувальник:» у договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк НОР 132192), зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. 
На підставі зазначеного Договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною було прийняте безпідставне та незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №53213114 від 20.07.2020 року, згідно якого за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно було зареєстровано право приватної власності на 15/18 частки житлового будинку загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 . 
Позивач наполягала на тому, що нею не укладався даний Договір дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, а набуття ОСОБА_3 права власності на 15/18 частки у спільній частковій приватній власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 – є незаконним та безпідставним. ОСОБА_2 не підписувала Договір дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, у ОСОБА_2 відсутнє волевиявлення на укладення зазначеного Договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 року реєстр. №2066.
В зв`язку з зазначеним, просила суд скасувати рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №53213114 від 20 липня 2020 року, згідно якого за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно було зареєстровано право приватної власності на 15/18 частки житлового будинку загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 видане Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Згідно відповіді приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Варнікової К.В. № 10/02-14 від 10 червня 2024 року після смерті ОСОБА_11 , відкрилась спадщина та була заведена спадкова справа за № 25/2023. До кола спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Харківського апеляційного суду, який на той час розглядав скаргу адвоката Терещука Сергія Сергійовича, подану ним в інтересах відповідачки ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції від 15 серпня 2023 року про зупинення провадження по справі до закінчення розгляду справи № 204/8017/17, провадження № 14-29цс23 у подібних правовідносинах Великою Палатою Верховного Суду, заяву про залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 та заміну позивача правонаступником посилаючись на те, що 21.10.2022 ОСОБА_2 зробила заповіт на ім`я ОСОБА_1 .
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.07.2024 заяву ОСОБА_1 , було задоволено та відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України суд залучив її до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 щодо спірної частки нерухомості, на яку був складений вказаний заповіт.
Рішенням Немишлянського районного суду м.Харкова від 07 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, за недоведеністю заявлених підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглядаючи справу не об`єктивно, маючи зацікавленість в ухваленні рішення на користь відповідачів, що було очевидним в судовому засіданні, з приводу чого судді заявлявся відвід, вдався ще й до фальсифікації документів.
Покладаючи в основу оспорюваного рішення постанову від 02.04.2024 року про закриття кримінального провадження №42022222020000062 від 12.10.2022 суд не надав їй належної оцінки.
Вважає, що суд був зобов`язаний витребувати кримінальне провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022 та встановити на їх підставі наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін в цивільній справі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що сторона позивача не подала до суду доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема, що на час укладення договору дарування нерухомого майна волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало її внутрішній волі і не було вільним, що вона не була присутня під час його укладення, що спірний правочин є підробленим.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Згідно до ч.1 ст. 218 ЦК України: 
1. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
У договірному праві існує свобода договору, ст. 627 ЦК України, до якої входить свобода вибору контрагента, та свобода змісту, та обов`язок виконання договору, ст. 629 ЦК України. У цивільному судочинстві також діє принцип верховенства права, ст. 10 ЦПК України, складовою частиною якого є правова визначеність, який забезпечує дію вказаних загальних засад договірного права. При цьому обов`язкова форма договору, у даній справі – нотаріальна, ст. 719 ЦК України, передбачена у законі саме з метою забезпечення можливості учасникам цивільного обороту організувати свою поведінку та контролювати поведінку контрагента згідно до умов договору та відповідних норм права. 
Таким чином, презумпція правомірності договору існує при неспростованому юридичному факті вчинення правочину у визначеній у законі формі. 
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Тому, колегія суддів у контексті предмету цього спору, з урахуванням змісту вказаних норм виходить з наступного: якщо сторона заявляє про те, що вона не підписувала договір, який був укладений у письмовій формі, та що договір, в якому є її підпис не був укладений, то відповідно до змісту ст. 218 ЦК України вона з використанням вищевказаних джерел доказування має спростувати презумпцію правомірності укладеного договору та довести це письмовими або прирівняними до них вищевказаними належними доказами; показання свідків у цивільному судочинстві, на відміну від кримінального, не є допустимими доказами для спростування факту укладення договору, під яким є підпис однієї з його сторін.
При цьому колегія суддів у світлі обов`язку забезпечення ефективного захисту порушеного права, ст. 2 ЦПК України, враховує правові висновки, які були висловлені у п. 83 постанови ВП ВС від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) про те, що за своєю правовою природою нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, у разі невстановлення факту зловживання з боку власника своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений з огляду на відсутність підтвердження волевиявлення його сторони на укладення відповідного правочину.
При цьому касаційний суд вказаний висновок обґрунтував наступними мотивами.
«Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
На відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
В пунктах 7.5–7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229–233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним (див. п.п. 89-104 згаданої постанови ВП ВС від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17).»
Судом у даній справі встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.03.1999 року по справі №2-166/1999 було розподілено будинок за адресою АДРЕСА_1 та було визнано за ОСОБА_2 право власності на 15/18 частки вказаного домоволодіння.
Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 виготовлений Харківським міським бюро технічної інвентаризації 22.04.2010 - ОСОБА_2 є власником 15/18 часток житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
12.05.2020 року у приватного нотаріуса Харківського міського округу Харківської області Яровинської К.В. - ОСОБА_2 склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, заповіла все належне їй майно ОСОБА_3 .
Крім того, згідно договору дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2066 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
З огляду на заперечення позивача належності їй наявного у згаданому договорі Дарування від 20.07.2020 підпису колегія суддів також вважає релевантними у даній справі правові висновки вищевказаної постанови ВП ВС від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 про те, що: «підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків (див. п.п. 107-110 висновків вищевказаної постанови ВП ВС від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17).»
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, ч. 2 ст. 719 ЦК України.
Тому, як було вказано вище, до предмету доказування у дані справі входить неналежність наявного у нотаріально посвідченому договорі дарування підпису від імені дарувальника позивачці ОСОБА_2 .
Відповідно до наявного у справі витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12022226220000381 від 10.10.2022 сектором дізнання ВП № 2 ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_2 стосовно того, що 01.09.2020 за адресою АДРЕСА_1 , невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ІТС ІПНП НОМЕР_3 від 10.10.2022).
Згідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42022222020000062 від 12.10.2022 ВП № 2 ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_2 стосовно того, що 20.07.2020 невстановлена особа шахрайським способом заволоділа часткою житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , внаслідок чого заподіяла останній шкоду в особливо великих розмірах.
Відповідно наданих матеріалів ЖЄО №№11059, 11060 від 08.10.2022 та №№9383, 9398 від 01.09.2022 за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 було проведено перевірку та встановлено, що виникали конфлікти між родичами, а саме бабусею та чоловіком онуки.
20.03.2023 ОСОБА_2 в нотаріально посвідченій заяві до суду виклала свої пояснення, її особа була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 20.03.2023, зареєстровано в реєстрі за № 194. 
У згаданій заяві ОСОБА_2 вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла її донька. Вона є власником 15/18 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , зареєстрована у будинку та мешкає там. Іншого житла не має. В травні 2020 року її онука, ОСОБА_3 , звернулась до неї з пропозицією доглядати її до самої смерті, а вона в свою чергу, у разі смерті, заповідає належну їй частину будинку своїй онуки. 12.05.2020 року ОСОБА_2 склала заповіт на ім`я онуки у приватного нотаріуса ХМНО Яровинської К.В. Після складання заповіту онука відразу самоусунулась від взятих на себе зобов`язань. В 2021 року до будинку заселився чоловік онуки – ОСОБА_8 та син онуки, ОСОБА_9 . В лютому 2022 року ОСОБА_3 виїхала до Австрії, а її чоловік та син залишилися проживати у будинку та почали постійно наносити ОСОБА_2 тілесні ушкодження, висловлювали погрози на її адресу та бажали настання її смерті. ОСОБА_2 звернулась за допомогою до сусідів та поліції. Наприкінці вересня 2022 року – початку жовтня 2022 року ОСОБА_2 випадково дізналась, що нібито подарувала належну їй частину будинку ОСОБА_3 при цьому вона зазначала, що ніякого договору дарування вона не підписувала, у нотаріуса ОСОБА_10 ніколи не була, і навіть не мала ніколи наміру подарувати будинок.
Постановою прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_12 в рамках досудового розслідування внесеного до ЄРДР № 42022222020000062 від 12.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України від 28.10.2022 було призначено судово – почеркознавчу експертизу, для встановлення чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Дарувальник» в договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.
Згідно наявної у матеріалах цивільної справи копії висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 25.11.2022 № СЕ-19/121-22/14263-ПЧ відповісти на питання: чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «Дарувальник:» у договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк HOP 132192), зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. ОСОБА_2 або іншою собою, - не виявилося можливим. Короткий рукописний запис « ОСОБА_2 » у рядку «Дарувальник:» у договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк HOP 132192), зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Колегія суддів звертає увагу, що вказаний висновок судового експерта, який був отриманий в межах кримінального провадження та є належним доказом – документом, який суд має оцінюватися у сукупності з іншими доказами, які сторони надали до суду, - не свідчить про те, що ОСОБА_2 не підписувала вказаний договір дарування, який був нотаріально посвідчений.
При цьому колегія суддів враховує, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 , яка була представлена у справі адвокатом, під час звернення до суду, підготовчого провадження та розгляду справи по суті - про свою незгоду з цим документом, який вона надала до суду першої інстанції на підтвердження підстав свого позову, або клопотань про призначення судової експертизи в межах розгляду цивільної справи, за своє життя до суду не заявляла. та законність договору дарування відповідно до ст. 215 ЦК України не оспорювала.
21.10.2022 року у приватного нотаріуса Харківського міського округу Харківської області Клемпарської В.М. - ОСОБА_2 склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, заповіла все належне їй майно іншій особі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 07.09.2023 першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76917661 від 10.05.2024 після смерті ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Харківського міського округу Харківської області Варнікової К.В. заведена спадкова справа № 25/2023.
Як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса Харківського міського округу Харківської області Варнікової К.В. щодо надання відомостей про коло спадкоємців від 10.06.2024 – 17 травня 2017 року ОСОБА_13 , була заведена спадкова справа за 25/2023 померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . До кола спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
25.01.2025 року ОСОБА_1 отримано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене приватним нотаріусом Харківського міського округу Харківської області Варніковою К.В., яке було зареєстровано в реєстрі за № 41, спадкова справа № 25/2023, після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 на 3/36 часток в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 .
23.04.2024 року ОСОБА_1 зверталася до відділу поліції № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області із заявою про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні № 42022222020000062 від 12.10.2022 р., як правонаступника матеріальних прав та обов`язків ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 , у зв`язку з прийняттям спадщини у встановлений законом строк. Слідчим відділу поліції № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області Труновою Т.О. листом від 30.04.2024 № Ш-230/119-59/15 2024 було повідомлено, що у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні відмовлено та роз`яснено право оскарження дії чи бездіяльності до слідчого судді першої інстанції в порядку ст. 303-307 КПК України.
Крім того, слідчим відділу поліції № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області Труновою ТО. листом від 30.04.2024 № 3303/119-59/15-2024 адвокату Хряпинській С.С. на адвокатський запит, також, відмовлено у наданні інформації щодо ходу досудового розслідуванні та наданні фотокопій матеріалів кримінального провадження та, також, та роз`яснено право оскарження дії чи бездіяльності до слідчого судді першої інстанції в порядку ст. 303-307 КПК України.
Як свідчать матеріали справи та пояснення позивача та його представника, вони не оскаржували дії чи бездіяльності слідчого до слідчого судді.
В судовому засіданні 21.04.2025 представник ОСОБА_3 адвокат Терещук С.С. надав до суду для приєднання до матеріалів справи постанову від 02.04.2024 р. про закриття кримінального провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022.
Згідно постанови від 02.04.2024 р. про закриття кримінального провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022 - кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 42022222020000062 від 12.10.2022 закрити у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України. В пункті 3 постанови зазначено, що вказана постанова може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 303, 304 КПК України слідчому судді протягом десяти днів з дня отримання її копії.
З вказаною постановою ОСОБА_1 та адвокат Хряпинська С.С. були ознайомлені 21.04.2025.
Як вбачається з вказаної постанови органами досудового розслідування у провадженні СВ ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківської області перебували матеріали кримінального провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відомості до ЄРДР були внесені за заявою ОСОБА_2 , яка вказувала, що їй належала 15/18 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . В травні 2020 року до неї звернулась її онука та запропонувала доглядати за нею, за це ОСОБА_2 повинна була скласти на неї заповіт. ОСОБА_2 погодилась та 12.05.2020 року у приватного нотаріуса Яровинської К. В. склала заповіт на ім`я ОСОБА_3 , своєї онуки. Проте онука за нею не доглядала, лише інколи навідувалась в гості. В 2021 році до будинку ОСОБА_2 заселилися чоловік онуки – ОСОБА_8 та правнук ОСОБА_2 – ОСОБА_9 . В лютому місяці 2022 року ОСОБА_3 виїхала до Австрії, а її син та чоловік залишилися жити у будинку та через деякий час почали наносити ОСОБА_2 тілесні ушкодження. Приблизно в кінці вересня 2022 року ОСОБА_2 дізналася про те, що вона нібито подарувала своїй онуці належну їй частину будинку. ОСОБА_2 вказувала, що у нотаріуса Малахової Г. І., яка посвідчила договір дарування, вона ніколи не була та ніякого договору дарування не підписувала.
Також, згідно вищезазначеної постанови слідчого, в порядку, передбаченому КПК України, органами досудового розслідування було отримано доступ до даних ЕОМ, що використовувався із застосуванням захищеного ідентифікаторами доступу носія ключової інформації (ключа) державного реєстратора приватного нотаріуса ХМНО Малахової Г. І. за весь період її роботи, а саме ІР-адрес та МАС-адрес, переліку документів та записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, створених із застосуванням зазначеного захищеного носія ключової інформації (ключа) за період з 19.07.2021 по 21.07.2021 на посаді державного реєстратора ХМНО Харківської області. 
Також отримано доступ до оригіналів документів на підставі яких приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. було змінено право власності на 15/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (оригінал договору дарування № 2066 від 20.07.2020), копії паспортів та реєстраційних номерів облікової картки платника податків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходились у володіння нотаріуса ХМНО Малахової Г.І. 
Крім того, у рамках кримінального провадження було проведено ще дві експертизи. Так, згідно висновку експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М. С. Бокаріуса» № 2257 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 21.09.2023 року підпис від імені ОСОБА_2 у договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк НОР № 1321192), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малахової Г. І., зареєстрований в реєстрі № 2066, на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Підписи сторін», у рядку «Дарувальник» - виконано ОСОБА_2 . Рукописний запис: « ОСОБА_2 » у договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк НОР № 132191), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І., зареєстрований в реєстрі № 2066, на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Підписи сторін», у рядку «Дарувальник» - виконано ОСОБА_2 . 
Згідно висновку експертів Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М. С. Бокаріуса» №3819 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23.02.2024 року, було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 , а також рукописні записи « ОСОБА_2 » у наступних документах: договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. В. та зареєстрованому в реєстрі № 2066 (примірник виконаний НОР 132292 в рядку «Дарувальник»; договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2020, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. В. та зареєстрованому в реєстрі № 2066 (примірник виконаний на аркуші паперу білого кольору стандартного форматуА4, вилучений у приватного нотаріуса ХМНО Малахової Г. В. від 01.06.2023 під час складання протоколу про тимчасовий доступ до речей і документів)- виконані ОСОБА_2 .
Колегія суддів зауважує, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження за змістом норми ч. 6 ст. 82 ЦПК України не має преюдиціального значення по даній справі, на відміну від вироку суду чи ухвали суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності у справі (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ОП КЦС ВС від 02 червня 2025 року, справа № 943/242/22, провадження № 61-17403сво24).
Разом з цим вказана постанова є документом – належним та допустимим доказом, який відповідно до ст. 76 ЦПК України є відповідним засобом доказування обставин цієї справи.
У ОСОБА_1 на день розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції була процесуальна можливість оскарження вказаної постанови про закриття кримінального провадження за недоведеністю, а тому колегія суддів не вбачає підстав для неврахування цього документу судом першої інстанції, наведені з цього приводу доводи скарги є помилковими.
Суд апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_1 витребував матеріали кримінально провадження № 42022222020000062 та в результаті його дослідження у судовому засіданні встановив відповідність копії наявної у цивільній справі висновка експерта № СУ-19/121-22/14263-ПЧ від 25.11.2022 року з доданими до неї матеріалами – їх оригіналам, які є у матеріалах згаданого кримінального провадження, а також наявність у цьому кримінальному провадженні вказаної постанови слідчого про закриття провадження у справі, яка не оскаржувалась на день розгляду апеляційної скарги, та є чинною.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до змісту п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 Кодексу має використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства, визначеного ст. 2 ЦПК України.
Докази, які підтверджують заявлені вимоги або заперечення, мають подаватися одночасно із поданням позову або відзиву відповідно до статті 83 ЦПК України.
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Ухвалю Харківського апеляційного суду від 09 липня 2026 року по даній справі було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Хряпінської С.С. про призначення посмертної комплексної експертизи для встановлення, чи виконаний підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_2 у згаданому договорі Дарування саме нею, встановлення способу нанесення підпису в тексті вказаного Договору, а також – аутентичності бланку, на якому було виконаний оригінал договору дарування. 
Колегія суддів з покликанням на вказані норми цивільного процесуального права, та приписи ст.ст. 12, 81 , 367 ЦПК України врахувала, щоу матеріалах справи наявна копія вищевказаного висновку експерта № СУ-19/121-22/14263-ПЧ від 25.11.2022 року, який було надано разом з позовом ОСОБА_2 , цей висновок ніким не оскаржувався, а її правонаступниця у справі - ОСОБА_1 не довела неможливості надання іншого висновку судового експерта до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів зважає на те, що у матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 не підписувала Договір дарування частки житлового будинку від 20.07.2020 (бланк НОР 132192), зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. Постанова слідчого від 02.04.2024 р. про закриття кримінального провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022 також не містить покликання на докази, які спростовують висновки суду у даній справі, або містять обґрунтовані сумніви з приводу недоведеності позову.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та висновків суду про недоведеність позову не спростували.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 07 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 14 липня 2026 року.

Головуючий          В.Б. Яцина.

Судді колегії         Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.

.