Справа № 168/18/24 	Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й. 	
Провадження № 22-ц/802/768/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Трикош Н. І.,
прокурора – Рішка А. В.,
представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України», до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 06 квітня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року керівник Ковельської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з позовом до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.
В обґрунтування вимог вказував, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому вказана ділянка була відчужена ОСОБА_3 на користь відповідачки під час укладення договору купівлі-продажу 06.09.2021 року і з того часу ділянка перебуває у власності відповідачки. 
Зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 знаходиться у межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у межах кварталу 28 Любохинівського лісництва. 
Також прокурор посилається на те, що надання земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 у власність ОСОБА_3 та її подальше відчуження на користь відповідачки ОСОБА_2 призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність.
Покликається на те, що зазначена земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України.
Так, вилучення земельних ділянок державної власності для нелісогосподарських потреб мав право проводити лише Кабінет Міністрів України, який жодних документів на таке вилучення не видавав. Відтак, зміна цільового призначення ділянки та її передання в приватну власність відбулась з порушенням закону.
Зважаючи на вказане, прокурор просив суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідача земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 06 квітня 2026 року позов задоволено повністю.
Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,0907 га.
Заходи забезпечення позову: арешт земельної ділянки площею 0,8717 га з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4026 грн.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спірна земельна ділянка придбана нею 06 вересня 2021 року за договором купівлі-продажу. Поряд із даною земельною ділянкою межують землі лісогосподарського призначення державної форми власності. Однак, склад угідь спірної земельної ділянки – пасовища. Вважає твердження прокурора про те, що навколо даної земельної ділянки інші земельні ділянки також автоматично виділяються зеленим кольором як землі лісового фонду – шар «Ліси», оскільки становлять єдиний масив земельного лісового фонду, на який розроблено матеріали лісовпорядкування Любохинівського лісництва ДП «Ліси України», є необґрунтованими, оскільки не надано належних доказів, що саме ця ділянка належить до лісового масиву. Наголошує на тому, що до земель лісогосподарського призначення належать не всі землі, на яких ростуть чагарники чи дерева. Наявність на земельній ділянці чагарників не змінює цільове призначення «пасовище», а лише є його якісною характеристикою (ознакою стихійного заліснення чи зачагарникування). Вказує, що прокурором не надано доказів щодо проведення робіт по залісненню території, проведення будь-яких робіт по лісівництву саме на цій ділянці. Помилковим є покладення судом першої інстанції в основу свого рішення висновок експерта №5193 від 26.01.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №42023030000000038 від 11.04.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України, яке не має жодного відношення до даної цивільної справи, так як спірна ділянка не входить до предмета дослідження в тому провадженні. Суд, не навівши жодного належного обґрунтування, повністю погодився з доводами прокурора та відхилив доводи сторони відповідача, дійшовши помилкового висновку, що ОСОБА_3 , як первинний набувач, та вона, як покупець, з урахуванням місцезнаходження спірної земельної ділянки могли та повинні були знати про те, що ця ділянка розташована на території земель лісогосподарського призначення, є непридатною для використання з метою сільськогосподарського призначення та з моменту набуття відповідних речових прав не використовувалась для ведення особистого селянського господарства. Однак, дане твердження не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки не доведене належними доказами, а тому вважає, що вона є добросовісним набувачем, отже, в позові слід відмовити.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор вважає її необгрунтованою та безпідставною, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області законним та вмотивованим. Зазначає, що прокурором у позовній заяві зазначено та в суді доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 знаходиться в межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення), а саме в межах кварталу 28 Любохинівського лісництва. На підтвердження вищезазначеного факту прокурором долучено ряд доказів, які наявні в матеріалах судової справи, та відповідно досліджувалися судом першої інстанції і в сукупності підтверджують факт приналежності земельної ділянки до земель лісового фонду, а не до земель сільськогосподарського призначення, як про це стверджує сторона відповідача.
Зазначає, що в даній справі судом досліджено та підтверджено наявність рішень Кримненської сільської ради, якими погоджено передачу земель у користування лісогосподарських підприємств, рішення Волинської обласної ради про надання дозволу на розробку технічної документації лісогосподарському підприємству, а в подальшому розроблення у 2004 та 2012 роках відповідних матеріалів лісовпорядкування.
Відтак, земельна ділянка площею 0,8717 га (після неправомірного виділення ОСОБА_3 присвоєно кадастровий номер 0725082200:02:000:0213) незаконно вибула з числа земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до матеріалів лісовпорядкування, розроблених у 2003 році та затверджених у 2004 році, перебувала в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва, реорганізованого в ДП «Старовижівське ЛГ». При цьому прокурор зауважує, що факт її перебування в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва підтверджено і наступними матеріалами лісовпорядкування, розробленими у 2012 році та затвердженими у 2013 році, висновком судової земельно-технічної експертизи, топографо-геодезичним дослідженням, проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником на замовлення ДП «Ліси України», актом обстеження, складеним представниками ДП «Ліси України», а також іншими картографічними матеріалами, які були предметом обговорення в ході судового розгляду.
Отже, під час ухвалення рішення у справі суд взяв до уваги не лише висновок експертизи №5193 від 26.01.2024, який отриманий Ковельською окружною прокуратурою лише 31.01.2024 з відповідним дозволом прокурора у кримінальному провадженні на його використання, а й ряд інших доказів. Лише дослідивши усі докази, долучені до матеріалів судової справи в сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, при цьому належно обгрунтувавши рішення про задоволення позову.
Твердження представника відповідача про те, що його довірителька не мала підстав для сумнівів та прояву обачності, оскільки на земельній ділянці відсутні лісові насадження, а лише чагарники, не заслуговує на увагу, оскільки це не спростовує відповідних доводів ані позовної заяви, ані висновків судового рішення. Таким чином, ОСОБА_2 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак, характерних для земель лісового фонду (входження до лісового масиву, наявність чагарників), знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що земельний масив, який вона набуває у власність, вибув з володіння держави з порушенням вимог закону.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Нечай Ю. М. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор Рішко А. В. заперечував апеляційну скаргу, покликаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були апеляційним судом належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, тому колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за їх відсутності, що відповідає нормам ч.2 ст.372 ЦПК України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
У відповідності до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка лісового фонду вибула з державної власності поза волею власника держави Україна, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача. Також вважав, що повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
Згідно із статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
Як установлено судом, наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 року затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку у власність ОСОБА_3 з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 24 т.1).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 зареєстрована 22.06.2016 із зазначенням її цільового призначення для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 з 22.06.2016 року належала на праві приватної власності ОСОБА_3 із зазначенням її цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому ОСОБА_3 відчужила вказану земельну ділянку на користь відповідачки ОСОБА_2 (запис про право власності № 43812463 від 06.09.2021) на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2021 року (а.с.25,26 т.1).
Отже, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 з 06.09.2021 перебуває у приватній власності ОСОБА_2 (а.с.25 т.1). 
Також суд у рішенні покликався на те, що згідно з рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно з додатками.
Рішенням Кримненської сільської ради від 16.06.2000 № 11/3 Кримненська сільська рада передала ліси із земель запасу Кримненської сільської ради площею 408,4 га в постійне користування Старовижівському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства (а.с.83 т.2).
Прокурор у позові покликається на зміст листів ДП «Ковельське лісове господарство» 02-33/6561-23 від 29.11.2023 та №02-17/659-22 від 15.09.2022 та на план лісонасаджень Любохинівського лісництва Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» лісовпорядкування 2004 року, доводячи, що спірна земельна ділянка площею 0,8717 га згідно з матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2012 року знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення у виділі 38, кварталу 28 Любохинівського лісництва.
Разом з тим, з матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , розроблених ФОП ОСОБА_4 , установлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-869/15-16-СГ від 25.03.2016 року надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою та наказом № 3-2120/15-16-СГ від 27.05.2016 затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 .
Дана ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2021 року відчужена ОСОБА_3 в користь відповідачки у цій справі ОСОБА_2 .
Також установлено, що поряд із спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 межує земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0291 площею 172,2114 га категорії земель лісогосподарського призначення державної форми власності.
Відповідно до рішення Кримненської сільської ради від 16.06.2000 № 11/3 сільська рада передала ліси із земель запасу Кримненської сільської ради площею 408,4 га в постійне користування Старовижівському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства (а.с.83 т.2).
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Волинської обласної ради №13/2від 18.08.2000 року надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх сільськогосподарських підприємств, державним лісгоспам лісогосподарського об`єднання «Волиньліс». Відповідно до додатку №13 до вказаного рішення проект землеустрою щодо земель Кримненської сільської ради охоплював 408,4 га.
Прокурором у позові вказано, а також зазначено і в оскаржуваному судовому рішенні, що дані рішення свідчать про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, щодо яких були постановлені ці рішення відповідних органів.
Однак, це не може стосуватися спірної земельної ділянки, оскільки вона була ще в 2016 році передана у приватну власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 .
Отже, у даному спорі сторони доводять свої позиції, зокрема, щодо наявності чи відсутності накладення спірної земельної ділянки на ділянку лісогосподарського призначення, належну до земель лісового фонду в межах Любохинівського лісництва ДП «Ліси України». 
Як видно з матеріалів справи, за клопотанням сторони відповідача судом першої інстанції ухвалою від 08 лютого 2024 року було призначено судову земельно-технічну експертизу, яку було доручену проводити експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ.
Експертом було подані клопотання про надання додаткових доказів для належного проведення вказаної експертизи.
Однак, за висновком експерта встановити чи знаходиться (розташована) земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га, що належить ОСОБА_2 , в межах кварталу 28 виділу 38 Любохинівського лісництва ДП «Ліси України» не надалося за можливе, оскільки сторонами не надано на клопотання експерта належних документів із каталогом координат УСК-63 (з відповідними роз`ясненнями та примітками) та неможливістю внаслідок цього співставити координати спірної земельної ділянки з межею лісового фонду (а.с.248-256 т.1).
Прокурором 30.10.2025 також надано схему розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 відносно земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування реорганізованого ДП «Старовижівське лісове господарство» та каталог координат поворотних точок, розроблену сертифікованим інженером – землевпорядником ОСОБА_5 (відомості про якого внесені до державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників і можна перевірити) на замовлення філії «Поліський лісовий фонд» ДП «Ліси України» (а.с. 84 том 2).
Наданою схемою прокурор доводив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування (а.с. 86-88 т. 2).
Однак, таких документів на клопотання експерта надано не було, а також жодних клопотань щодо проведення додаткової чи повторної експертизи заявлено не було. Таким чином, суд не може взяти до уваги зазначену схему як переконливий доказ накладення земельних ділянок, оскільки він не був предметом дослідження у співставленні з іншими земельно-технічними документами, які досліджувалися судовим експертом.
Разом з тим, також не можна покладати в основу висновку про підставність позовних вимог як належний доказ належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду висновки експертизи за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 5193 від 26.01.2024 року в межах кримінального провадження № 42023030000000038, оскільки цим висновком досліджено питання щодо розміщення інших земельних ділянок Кримненської сільської ради Старовижівського району Волинської області та накладення на землі в межах Любохинівського лісництва. Однак, ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га, що належить ОСОБА_2 , до переліку об`єктів дослідження не входила та відповідно, як пояснили представники в судовому засіданні, не фігурує в кримінальному провадженні.
Отже, на думку колегії суддів, фактично прокурором не надано достатньо переконливих належних та допустимих доказів накладення спірної ділянки на землі лісового фонду.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Пункт 12 Перехідних положень ЗК України встановлює, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Підставою відмови у наданні дозволу на розробку документації може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).
Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
Частинами першою та другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Норми статей 149-150 ЗК України визначали порядок вилучення земельних ділянок наданих у постійне користування із земель державної та комунальної власності.
Зокрема, згідно з ч. 7 ст. 149 ЗК України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами 5, 9 цієї статті.
Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: 
а) сільськогосподарського використання; 
б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених ч. 9 цієї статті;
в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо), крім випадків, визначених ч. 9 цієї статті. 
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами 5 – 8 цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу. Норми ст. 150 ЗК України передбачали порядок вилучення особливо цінних земель, наданих в користування із земель державної та комунальної власності.
Як видно зі справи, жодних порушень чи невідповідності чинному законодавству при розробці технічної документації та її затвердженні і виділенні спірної земельної ділянки в 2016 році первинному набувачу ОСОБА_3 встановлено не було
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До невкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про відсутність законних підстав набуття ним майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей відчужувача спірного майна. У набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для дійсного власника. 
Обставини обізнаності набувача з тим, що він отримує майно не від власника, підлягають доведенню в порядку доказування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, пункт 70) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
Необхідність виправлення старої "помилки" не повинна зумовлювати непропорційне втручання в нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (наприклад, рішення від 11 червня 2020 року в справі "Фортеця проти України", заява № 68946/10, пункт 42).
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року в справі "Ґаші проти Хорватії", № 3257/05, пункт 40).
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів під час виконання ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони під час виконання своїх повноважень припустилися помилки. 
Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року "Вукушич проти Хорватії", № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року "Бейнарович та інші проти Литви", № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.
Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало. 
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року , відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна в розумінні цього положення Конвенції (рішення в справах "Кривенький проти України"( № 43768/07, пункт 41) від 16 лютого 2017 року, "Ґаші проти Хорватії" ( № 3257/05, пункти 27-40) від 13 грудня 2007 року, "Пирантієне проти Литви" (№ 45092/07, пункт 42) від 12 листопада 2013 року).
Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення в справах "Кривенький проти України" № 43768/07, пункт 45, "Святі монастирі проти Греції" від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та "Колишній король Греції та інші проти Греції", заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
Отже, позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника. 
"Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Перевіряючи дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі "Кривенький проти України" констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. 
Отже, під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю, слід дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.
Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі №554/10397/16-ц вказував, що позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Реалізація таких конвенційних положень знайшла своє втілення в Законі України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року.
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою, якою передбачено, що суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника".
Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України. 
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень приписи цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
У цій справі позов подано в січні 2024 року, а оскаржуване рішення ухвалене 06 квітня 2026 року. Проте, прокурором не виконано вимоги Закону України № 4292, не надано оцінки земельної ділянки, не внесено коштів на депозитний рахунок суду. Тому, обраний прокурором спосіб судового захисту щодо витребування земельної ділянки у разі встановлення судом, що відповідач є добросовісним набувачем, не відповідає вимогам статті 391 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Разом з тим, у даному спорі, обґрунтовуючи недобросовісність ОСОБА_2 при набутті земельної ділянки у власність, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора, що відповідачка не мала перешкод у доступі до законодавства і в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, зокрема ознайомившись із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, з огляду на місце розташування поблизу лісів, могла і повинна була знати про те, що така земельна ділянка може бути обмеженою в обороті, вибула з володіння держави з порушенням вимог закону.
Однак, посилання позивача на вказані обставини щодо можливості ОСОБА_2 бути обізнаною про незаконність набуття права власності на спірну земельну ділянку попереднім власником, як і наявності у неї будь-яких реальних фактичних даних про належність до лісового фонду придбаної через п`ять років після передачі ділянки компетентними державними органами у власність ОСОБА_3 жодними доказами не підтверджено.
Розташування спірної ділянки у безпосередній близькості до лісонасаджень ніяким чином не свідчить про її належність до земель лісового фонду, а надані прокурором фотоматеріали вказують на відсутність на ділянці відповідної лісової рослинності, зокрема, багаторічних дерев, що спростовує висновки суду. 
Крім того, в суді апеляційної інстанції прокурор не міг однозначно підтвердити належними доказами наявності на цій земельній ділянці дерев чи іншої рослинності, притаманної лісовим насадженням, крім окремих чагарників.
Навпаки, ОСОБА_2 надала суду докази, що на її земельній ділянці наявні чагарники. Також слушними є доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження проведення робіт по залісненню території чи будь-яких інших робіт з лісництва.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, слід дійти висновку, що прокурором у даному спорі не доведено недобросовісність відповідачки ОСОБА_2 , як набувача спірної земельної ділянки, яку прокурор просить витребувати без жодної компенсації.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням досліджених доказів відсутні підстави для витребування у власність держави з володіння ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. 
Оскільки прокурор, обґрунтовуючи позов, наполягав на тому, що відповідач є недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а досліджені докази вказаного не доводять, а навпаки свідчать про те, що вона є добросовісним набувачем майна, то колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора через їх недоведеність. 
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, відповідно до п. 2 частини першої статті 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 06 квітня 2026 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України», до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді