ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 126/2891/23
провадження № 61-14365св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - приватне акціонерне товариство «Птахокомбінат «Бершадський»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2025 року у складі судді Хмель Р. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Птахокомбінат «Бершадський» про усунення перешкод у користуванні майном.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до приватного акціонерного товариства «Птахокомбінат «Бершадський» 
(далі - ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський») про усунення перешкод в користуванні майном.
У позові просила усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою шляхом зобов`язання ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» повернути їй таку земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський».

В обґрунтування позову вказувала, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0520485800:03:002:0193 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 0279 від 17 січня 2002 року, виданого на підставі рішення 27 сесії 3 скликання Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 28 грудня 2001 року. Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 серпня 2016 року.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
від 24 листопада 2021 року позивачу стало відомо про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки на підставі договору оренди землі № 11 
від 25 вересня 2021 року, укладеного нібито між нею як орендодавцем 
та ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» як орендарем. Строк дії права оренди визначено до 25 вересня 2063 року.

Позивач стверджує, що зазначений договір оренди не підписувала, волевиявлення на передачу земельної ділянки в оренду не висловлювала, а тому вважає державну реєстрацію права оренди незаконною. Наголошує, що користування відповідачем належною їй на праві власності земельною ділянкою порушує її права, у зв`язку з чим вона звернулась до суду із вказаним позовом. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бершадський районний суд Вінницької області рішенням від 18 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, у задоволенні позову відмовив.

Рішення суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний суд, мотивував тим, що висновком судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис у договорі оренди від імені позивача зроблено іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення договору оренди, 
а, відтак - про його неукладеність. Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту у спірних правовідносинах є вимога про визнання відсутнім права оренди, а не вимоги про скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки.

Оскільки позивач не заявила вимоги про визнання відсутнім права оренди, суд дійшов висновку про обрання нею неналежного способу захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 листопада 2025 року Тимощук Є. С., який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у вказаній справі.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та, вказуючи на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 18 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Бершадського районного суду Вінницької області.

09 грудня 2025 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 14 січня 2026 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22.

Верховний Суд ухвалою від 29 червня 2026 року поновив касаційне провадження у справі та призначив її до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів 
від 01 липня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. 
(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі наголошується на тому, що в оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач скористалась належним та ефективним способом захисту порушеного права, який відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах 
від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Заявник наполягає, що відмовляючи власнику земельної ділянки в усуненні перешкод у користуванні власною земельною ділянкою, його позбавляють фізичної можливості володіти та користуватись своєю власністю, а також перешкоджають розпорядитись земельною ділянкою, яка незаконно зайнята іншою особою.

Доводи інших учасників справи

17 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський». У відзиві відповідач посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, доводи якої є безпідставними. 

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 0520485800:03:002:0193, площею 3,01 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ВН №0279, який виданий на підставі рішення 27 сесії 3 скликання Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 28 грудня 2001 року (а. с. 29, 30).

Згідно з договором оренди землі від 25 вересня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський», об`єктом оренди є земельна ділянка площею 3,0147 га, кадастровий номер 0520485800:03:002:0193. Договір укладено на 42 роки для ведення 
товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду стало оспорювання факту укладення договору оренди належної їй земельної ділянки з ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський».

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 24 листопада 2021 року державним реєстратором Джулинської сільської ради Вінницької області Красиленко В. Б. зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, серія та номер 11, виданого 25 вересня 2021 року, укладеного між ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» та ОСОБА_1 (а. с. 27, 28).

За клопотанням ОСОБА_1 ухвалою від 29 серпня 2024 року Бершадський районний суд Вінницької області призначив у справі судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/102-24/17824-ПЧ, складеного 13 листопада 2024 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, встановлено, що підписи на 1-6 аркушах договору в графах «Орендодавець» у договорі оренди землі серія та номер 11, який виданий 25 вересня 2021 року, орендар ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський», орендодавець ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 112-114).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду робить висновок про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином 
є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних 
прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми 
та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 

Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). 

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину та набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, 
що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особа взагалі не набуває, а правовідносини за ним не виникають.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша та третя статті 626 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Частиною першою статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 
(далі - Закон № 161-ХІV).

За змістом статті 13 Закону № 161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається в письмовій формі. 

Частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності 
за її несплату.

Ці умови є обов`язковими та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, яка переглядається, висновком судової почеркознавчої експертизи 
від 13 листопада 2024 року № СЕ-19/102-24/17824-ПЧ, яка була проведена на підставі ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 29 серпня 2024 року про її призначення, встановлено, що підписи на 1-6 аркушах договору в графах «Орендодавець» у договорі оренди землі серія та номер 11, який виданий 25 вересня 2021 року, орендар ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський», орендодавець ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Отже, позивач не погоджувала всіх істотних умов договору оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV.

Таким чином, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини у справі не дають підстав для висновку про існування належного волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16).

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц за подібних правовідносин щодо способу захисту права власника при непідписаному договорі оренди земельної ділянки Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 зазначила, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Встановивши, що відповідач фактично користується спірною земельною ділянкою, створюючи перешкоди у користуванні власнику, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки, тобто негаторний позов.

Оскільки ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» не довело наявності належної правової підстави для користування спірною земельною ділянкою, а матеріалами справи підтверджено відсутність волевиявлення позивача, власника такої земельної ділянки, на передачу її в оренду, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що земельна підлягає поверненню власнику.

При цьому, Верховний Суд бере до уваги, що однією із заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, є вимога про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом зобов`язання відповідача повернути їй спірну земельну ділянку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 зазначено: «заявлення негаторного позову шляхом повернення власнику майна дійсно не є єдиним універсальним способом захисту порушених прав власника майна, який має перешкоди в користуванні ним. Оскільки предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують вчинення відповідачем дій, що перешкоджають власнику майна використовувати належні йому права, позивач, з огляду на характер порушень, самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим їх усунути. Така особа може вимагати, щоб суд надав захист її праву на землю, заявляючи вимоги про усунення існуючих перешкод шляхом припинення дій, що порушують право або відновлюють становище, яке існувало до порушення права (вимоги про повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права тощо), залежно від того, у який спосіб чиняться перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально 
[див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)]. Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23. Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення 
(чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таким чином, коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права). Для ефективного захисту прав власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконно внесено запис про право користування іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, власник може звернутись з негаторним позовом, зокрема, але не виключно, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи».

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано встановивши неукладеність договору оренди, й, відповідно, безпідставність перебування у фактичному користуванні відповідача земельної ділянки, власником якої є позивач, дійшли до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту.

Колегія суддів Верховного Суду також вважає за необхідне зазначити, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи встановлені у цій справі обставини справи та надану судами оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про обґрунтованість доводів касаційної скарги та наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський»повернути спірну земельну ділянку   ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації відповідного права оренди земельної ділянки.

Аналогічний за змістом висновок щодо обґрунтованості позовних вимог Верховний Суд виклав у постанові від 24 червня 2026 року у справі № 567/1222/22, залишаючи в силі рішення місцевого суду про зобов`язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

З огляду на те що суд касаційної інстанції скасовує рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалює нову постанову про задоволення позову, то витрати зі сплати судового збору підлягають до стягнення з відповідача. 

Отже, ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок відповідача суму судового збору, сплаченого нею за подання позовної заяви, а також апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 9 662,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати приватне акціонерне товариство «Птахокомбінат «Бершадський» повернути ОСОБА_1 земельну ділянкуплощею 3,0147 га, кадастровий номер 0520485800:03:002:0193.

Скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 3,0147 га, кадастровий номер 0520485800:03:002:0193, проведену 24 листопада 2021 року державним реєстратором Джулинської сільської ради Вінницької області Красиленко Вікторією Борисівною  за приватним акціонерним товариством «Птахокомбінат «Бершадський».

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Птахокомбінат «Бершадський» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 662 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | А. І. Грушицький |
Судді | А. А. Калараш   І. В. Литвиненко   Є. В. Петров |
| | В. В. Пророк