ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року Справа № 915/1086/25 
м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “АГРОВЕТ ПРОДАКШН”, вул. Пекурівська, 44, смт. Седнів (з), Чернігівський район, Чернігівська область, 15522 (код ЄДРПОУ 41737108)
до відповідача Державного підприємства “ПЛЕМРЕПРОДУКТОР “СТЕПОВЕ”, вул. Козацька, 39, с. Степове, Миколаївський район, Миколаївська область, 57107 (код ЄДРПОУ 00854995)
про стягнення коштів в сумі 1 182 217, 24 грн.

без повідомлення (виклику) учасників 

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “АГРОВЕТ ПРОДАКШН” з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача Державного підприємства “ПЛЕМРЕПРОДУКТОР “СТЕПОВЕ” пеню у розмірі 601 325, 38 грн., 30 % річних у розмірі 442 918, 82 грн., інфляційні втрати у розмірі 137 973, 04 грн.
Позивач просить суд відшкодувати судовий збір в розмірі 17 733, 26 грн. за рахунок відповідача.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 позовну заяву (вх. № 10449/25 від 14.07.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю “АГРОВЕТ ПРОДАКШН” до відповідача Державного підприємства “ПЛЕМРЕПРОДУКТОР “СТЕПОВЕ” про стягнення коштів у розмірі 1 182 217, 24 грн. залишено без руху.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 11.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами. 

Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином.
Судом встановлено, що відповідачем Державним підприємством “ПЛЕМРЕПРОДУКТОР “СТЕПОВЕ” зареєстровано електронний кабінет ЄСІТС, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю № 28614277 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС.
Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 11.08.2024 про відкриття провадження у справі направлена судом до електронного кабінету відповідача та отримана ним 14.08.2025 о 02:28, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду. 

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ГПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відповідно до абз. 7 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/23, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 № 469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025, № 478/2025 від 14.07.2025, № 793/2025 від 20.11.2025, № 40/2026 від 12.01.2026, № 342/2026 від 27.04.2026 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 5 листопада 2025 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 4 травня 2026 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 ГПК України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з приписами ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття "розумного строку" не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введення на території України воєнного стану, складну безпекову ситуацію у м. Миколаєві, і, відповідно, наявність обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України, а також з урахуванням надмірного навантаження та недостатню кількість суддів в Господарському суді Миколаївської області, щодо яких здійснюється автоматизований розподіл судових справ, з урахуванням показників часу, необхідного для розгляду справ та матеріалів (рішення Вищої кваліфікаційної комісії України від 26.02.2025 № 41/зп-25 та від 05.03.2025 № 46/зп-25, лист ДСА від 28.01.2025 № 15-2062/25), розгляд даної справи здійснено у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відповідно до ст. 26 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.
Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.
Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція позивача.

Підставою позову зазначено обставини неналежного виконання відповідачем умов договору поставки товару № 78-ПВ від 01.03.2019, який укладено між сторонами, а саме зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, у порядку та строки, встановлені умовами договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 860 147, 20 грн., яка стягнута з відповідача в судовому порядку.
Враховуючи, що сума основного боргу станом на день звернення до суду із даним позовом не сплачена, позивачем нараховано відповідачу за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати та 30 % річних, а також пеню відповідно до ст. 230, 232 ГК України, п. 2.5, 6.2, 6.3 договору.
Позивач зазначив, що між сторонами в судовому порядку вирішувались спори щодо стягнення суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та відсотків річних (господарські справи № 915/85/20, № 915/1166/20, № 915/464/21, № 915/1723/21).
Позовні вимоги обґрунтовано приписами ст. 625 ЦК України, ст. 199, 230, 232 ГК України, ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” та умовами договору.

2.2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

Відповідач не скористався наданим ст. 165 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

12.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Агровет Продакшн” (постачальник) та Державним підприємством “Племрепродуктор “Степове” (покупець) було укладено договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ, відповідно умов якого постачальник продає, а покупець купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки (“ІНКОТЕРМС 2010”), що обумовлюються в додатках або в специфікаціях або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1 договору). 
Відповідно до п. 8.1 договору договір набирає чинності в момент підписання його представниками сторін і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині зобов`язань, які виникли під час дії договору – до повного їх виконання.
Відповідно до п. 8.2 Договору незалежно від положень п. 8.1, договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік на таких самих умовах, якщо жодна із його сторін не заявить письмово про свій намір припинити договір за один місяць до закінчення строку його дії.
До договору сторонами укладено додаткову угоду від 11.03.2019.
Договір та додаткову угоду підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
Суду не подано доказів розірвання або визнання недійсним договору.
Суду також не подано доказів направлення однією зі сторін в порядку п. 8.2 договору письмових повідомлень про намір припинити дію договору.

Умовами договору сторони передбачили наступне.
Відповідно до п. 2.1 Договору ціни на товар наведені у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або у специфікаціях та включають вартість доставки товару покупцю.
Відповідно до абз. 1 п. 2.2 Договору загальна вартість (ціна) договору визначається сумарною ціною всього товару, поставленого постачальником на виконання умов цього договору. Валюта платежу та валюта договору – гривня.
Відповідно до п. 2.3 Договору оплата вартості товару (партії товару) проводиться покупцем відповідно до умов цього пункту договору, якщо інші умови оплати не будуть передбачені у специфікації (додатках) до договору.
Частина вартості товару в розмірі 80% оплачується покупцем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 30 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній). Другу частину вартості товару в розмірі 20% покупець оплачує не пізніше ніж через 3 календарних дні з моменту реєстрації постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі.
Відповідно до п. 2.5 Договору (в редакції додаткової угоди від 11.03.2019) у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань, покупець зобов`язаний на вимогу постачальника оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми по день фактичної оплати товару. Дані проценти не є відповідальністю (неустойкою), а є компенсацією (платою) за користування утримуваними грошовими коштами.

Відповідно до п. 4.4 Договору дата поставки: дата отримання товару покупцем (підписання видаткової накладної його представником).

Відповідно до п. 6.2 Договору у разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1% від вартості товару не оплаченого вчасно, за кожний день прострочення платежу. У випадку прострочення оплати товару більше ніж на 30 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити додатково до пені штраф в розмірі 7% від вартості товару не оплаченої вчасно. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем.
Відповідно до п. 6.3 Договору строк позовної давності для пені визначається сторонами в три роки.

Судом встановлено, що на виконання умов договору в період з 15.08.2019 по 05.12.2019 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 921 120, 60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а саме: 
- видаткова накладна № АПД00005241 від 15.08.2019 на суму 78 408, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005242 від 15.08.2019 на суму 156 528, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005497 від 27.08.2019 на суму 2 440, 80 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005498 від 27.08.2019 на суму 35 683, 20 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005805 від 05.09.2019 на суму 6 930, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005806 від 05.09.2019 на суму 37 254, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005807 від 05.09.2019 на суму 87 552, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005987 від 16.09.2019 на суму 13 068, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005988 від 16.09.2019 на суму 30 720, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00005989 від 16.09.2019 на суму 81 095, 40 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006478 від 04.10.2019 на суму 85 206, 60 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006479 від 04.10.2019 на суму 5 775, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006480 від 04.10.2019 на суму 48 235, 20 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006481 від 04.10.2019 на суму 4 770, 00 грн.; 
- видаткова накладна № АПД00006630 від 16.10.2019 на суму 61 908, 60 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006631 від 16.10.2019 на суму 75 605, 40 грн.;
- видаткова накладна № АПД00006755 від 21.10.2019 на суму 2 440, 80 грн.; 
- видаткова накладна № АПД00007121 від 05.11.2019 на суму 28 011, 60 грн.;
- видаткова накладна № АПД00007122 від 05.11.2019 на суму 3 780, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00007123 від 05.11.2019 на суму 35 316, 00 грн.;
- видаткова накладна № АПД00007807 від 05.12.2019 на суму 12 139, 20 грн.; 
- видаткова накладна № АПД00007808 від 05.12.2019 на суму 28 252, 80 грн..

Позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідач порушив умови договору та не розрахувався за поставлений товар на суму 860 147, 20 грн. по вищевказаним видатковим накладним. 

В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/85/20 за позовом ТОВ «Агровет Продакшн» до відповідача ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення коштів у розмірі 1 039 594, 74 грн. з яких: 860 147, 20 грн. – основна заборгованість, 63 073, 12 грн. – пеня, 54 676, 61 грн. – штраф, 61 697, 81 грн. – 30% річних.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2020 по справі № 915/85/20 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Племрепродуктор «Степове» на користь ТОВ «Агровет Продакшн»:
- 860 147, 20 грн. - заборгованість за договором поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018 року;
- 59 767, 77 грн. – пеня;
- 54 676, 61 грн. – штраф;
- 61 697, 81 грн. – 30% річних;
- 15 544, 02 грн. - судовий збір.
В решті позовних вимог відмовлено.
В судовому рішенні зазначено, що вимоги про стягнення основної заборгованості за договором поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018 року в сумі 860 147, 20 грн., штрафу у сумі 54 676, 61 грн. та 30% річних у сумі 61 697, 81 грн. є обґрунтованими. 
Судове рішення в частині відмови 3 305, 35 грн. – пені мотивоване тим, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені по видатковій накладній № АПД00005498 від 27.08.2019 на суму 35 683, 20 грн., а також позивачем при нарахуванні пені по видатковій накладній № АПД00007123 від 05.11.2019 на суму 35 316, 00 грн, невірно визначено суму, на яку здійснюється нарахування.
Отже, сума пені, яку стягнуто за судовим рішенням, нараховано та стягнуто в судовому порядку за період 15.09.2019 року по 21.01.2020 в загальній сумі 59 767, 77 грн.
30.09.2020 на виконання рішення суду від 25.08.2020 по справі № 915/85/20 Господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ. 

В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/1166/20 за позовом ТОВ «Агровет Продакшн» до відповідача ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення коштів у загальній сумі 274 026, 42 грн., із яких: 96 120, 27 грн. – пеня; 165 864, 09 грн. – 30 % річних; 12 042, 06 грн. – інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 по справі № 915/1166/20 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Племрепродуктор «Степове» на користь ТОВ «Агровет Продакшн» грошові кошти в загальній сумі 134 237, 02 грн., із яких: 43 935, 66 грн. ? пеня; 78 259, 30 грн. ? 30 % річних; 12 042, 06 грн. ? інфляційні втрати, а також грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 3 846, 48 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено.
В судовому рішенні зазначено, що суд визнає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 87 871, 31 грн. за період 22.01-29.08.2020, 30 % річних у сумі 156 518, 59 грн. за період 22.01-30.08.2020 та інфляційних втрат у сумі 12 042, 06 грн. за період січень-липень 2020 року.
Судове рішення в частині відмови 9 345, 50 грн. – 30 % річних мотивоване тим, що позивачем розрахунок 30 % річних за період 22.01-30.08.2020 здійснено із розрахунку 223 дні у періоді, тоді як фактично період 22.01-30.08.2020 складає 222 дні.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 у справі № 915/1166/20 апеляційні скарги ТОВ «Агровет Продакшн» та ДП «Племрепродуктор «Степове» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 по справі № 915/1166/20 залишено без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 по справі № 915/1166/20 залишено без змін.
05.04.2021 на виконання рішення суду від 02.12.2020 та постанови від 15.03.2021 по справі № 915/1166/20 Господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ. 

В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/464/21 за позовом ТОВ «Агровет Продакшн» до відповідача ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення коштів у загальній сумі 263 617, 45 грн., із яких: 60 799, 45 грн. – пеня; 150 349, 02 грн. – 30 % річних; 52 468, 98 грн. – інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.10.2021 по справі № 915/464/21 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Племрепродуктор «Степове» на користь ТОВ «Агровет Продакшн» грошові кошти в загальній сумі 158 043, 22 грн., із яких: 30 399, 73 грн. ? пеня; 75 174, 51 грн. ? 30 % річних; 52 468, 98 грн. ? інфляційні втрати, а також грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 3 954, 26 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено.
В судовому рішенні зазначено, що при перевірці поданих позивачем розрахунків пені у сумі 60 799, 45 грн. та 30 % річних у сумі 150 349, 02 грн. судом встановлено, що вони виконані за загальний період 01.09.2020-01.04.2021; розрахунок інфляційних втрат у сумі 52 468, 98 грн. здійснено за прострочення сплати відповідачем заборгованості у період вересень 2020 року ? лютий 2021 року. Вимоги позивача про стягнення з ДП “Племрепродуктор “Степове” пені, 30 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.
Також в рішенні зазначено, що суд вважає за можливе зменшити розмір стягуваної пені та 30 % річних на 50 %.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 у справі № 915/464/21 апеляційну скаргу ДП «Племремпродуктор «Степове» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.10.2021 по справі № 915/464/21 залишено без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.10.2021 по справі № 915/464/21 залишено без змін. 
22.02.2022 на виконання рішення суду від 19.10.2021 та постанови від 31.01.2022 по справі № 915/464/21 Господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ.

В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/1723/21 за первісним позовом ТОВ «Агровет Продакшн» до відповідача ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення заборгованості в сумі 280 136, 97 грн., яка складається з: 86 321, 06 грн. – пені, 165 431, 05 грн. – 30% річних, 28 384, 86 грн. – інфляційних втрат, а також 4 202, 05 грн. – судового збору та зустрічним позовом ДП “Племрепродуктор “Степове” до ТОВ “Агровет Продакшн” про визнання недійсною додаткової угоди від 11.03.2019 до договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фонду державного майна України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі № 915/1723/21 в зустрічному позові відмовлено.
Первісний позов з урахуванням збільшення задоволено частково.
Стягнуто з ДП “Племрепродуктор “Степове” на користь ТОВ “Агровет Продакшн” 148 970, 42 грн. – пені, 197 598, 20 грн. – 30% річних, 202 566, 43 грн. інфляційних втрат, а також 13 435, 55 грн. судового збору.
В судовому рішенні зазначено, що позовні вимоги в частині стягнення пені на загальну суму 297 940, 83 грн. за період з 02.04.2021 по 12.10.2022, інфляційних втрат за період з березня 2021 року по серпень 2022 року у загальній сумі 202 566, 43 грн. та 30% річних за період з 02.04.2021 по 12.10.2022 у загальній сумі 395 196, 40 грн. є законними та обґрунтованими.
Також в рішенні зазначено, що суд вважає за можливе зменшити розмір стягуваної пені та відсотків річних на 50%.
Судове рішення в частині відмови в зустрічному позові мотивоване тим, що ДП “Племрепродуктор “Степове” не доведено у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов`язане із підписанням спірної додаткової угоди.
18.08.2023 на виконання рішення суду від 18.07.2023 по справі № 915/1723/21 Господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 у справі № 915/1723/21 апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі № 915/1723/21 залишено без задоволення. 
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі № 915/1723/21 залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 915/1723/21 касаційну скаргу Фонду державного майна України залишено без задоволення.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 у справі № 915/1723/21 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В зв`язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати за поставлений товар в порядку та строки, передбачені умовами договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018, позивачем донараховано відповідачу 601 325, 38 грн. – пені; 442 918, 82 грн. – 30 % річних та 137 973, 04 грн. – інфляційних втрат, починаючи з 13.10.2022 по 30.06.2024, що і є предметом спору у даній справі.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 5.11-5.13 постанови КГС ВС від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21).
Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

4.1. Правове регулювання договірних правовідносин.

В силу положень ст. 11, 202, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (господарського зобов`язання), яке (зобов`язання) в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова об`єднаної палати КЦС ВС від 01.03.2021 № 180/1735/16-ц (61-18013сво18)).

4.2. Правове регулювання відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі “Загальні положення про зобов`язання” книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова ОП КГС ВС від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою (постанова ВП ВС від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова ВП ВС від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц).
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова ВП ВС від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).

Суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (п. 156-159 постанови ВП ВС від 02.07.2025 у справі № 903/602/24).

4.3. Правове регулювання нарахування та стягнення пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Стаття 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.
Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі №17/034-11 та від 11.12.2012 у справі №10/065-11.

Верховний Суд звертає увагу, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14.
Таким чином, приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду, однак його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.
Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16 та від 13.09.2019 у справі № 902/669/18.
Верховний Суд зауважує, що приписами частини шостої статті 232 ГПК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане (постанова КГС ВС від 20.08.2020 у справі № 902/959/19).
У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).
Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див. для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

4.4. Правове регулювання зменшення розміру неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18; постанова КГС ВС від 30.03.2021 у справі № 902/538/18).
Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення КСУ від 11.07.2013 № 7-рп/2013; постанова ВС від 04.02.2020 у справі № 918/116/19).
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова ВС від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (постанова ВП ВС від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань" (п. 8.22- 8.25, 8.32 постанови ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

7.14. Розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування:
- характером неустойки (договірний або встановлений законом);
- підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано);
- складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових;
- умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.
Отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання.
7.25. Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
7.26. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
7.27. З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
7.28. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
7.29. Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
7.30. Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).
7.31. Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
7.42. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду (п. 7.14, 7.25-7.30, 7.31, 7.42 постанова ОП КГС ВС від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).

Застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості (п. 7.20 постанови ОП КГС ВС від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).
Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагента на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
З огляду на викладене, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова КГС ВС від 30.03.2021 у справі № 902/538/18).

V. ВИСНОВКИ СУДУ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку.
12.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Агровет Продакшн” (постачальник) та Державним підприємством “Племрепродуктор “Степове” (покупець) було укладено договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №78-ПВ, відповідно умов якого постачальник продає, а покупець купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки (“ІНКОТЕРМС 2010”), що обумовлюються в додатках або в специфікаціях або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору. 
Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 921 120, 60 грн., проте, відповідачем частково не проведено оплату за отриманий товар в розмірі 860 147, 20 грн. в строки, визначені умовами п. 2.3 договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 860 147, 20 грн., яка стягнута в судовому порядку рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2020 по справі № 915/85/20, яке набрало законної сили 24.09.2020.
Станом на дату розгляду даної справи суду не подано доказів погашення відповідачем вищевказаної заборгованості.
Як зазначено судом вище, позивач звертався до господарського суду із позовами про стягнення, крім суми основного боргу, також пені та штрафу, 30 % річних та інфляційних втрат.
Так, судовими рішеннями по господарських справах № 915/85/20, № 915/1166/20, № 915/464/21, № 915/1723/21 з відповідача на користь позивача стягнуто за загальний період з 15.09.2019 по 12.10.2022:
- 283 073, 58 грн. - пені;
- 54 676, 61 грн. - 7 % штрафу (стягнуто одноразово згідно рішення суду № 915/85/20);
- 412 729, 82 грн. - 30 % річних;
- 267 077, 47 грн. - інфляційних втрат.
Всього 1 017 557, 48 грн.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення пені за період з 13.10.2022 по 30.06.2024, 30 % річних за період з 13.10.2022 по 30.06.2024 та інфляційних втрат за період з вересня 2022 по червень 2024 (продовження нарахування пені, 30 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за отриманий товар).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що прийняття судових рішень від 25.08.2020 по справі № 915/85/20, від 02.12.2020 по справі № 915/1166/20, від 19.10.2021 по справі № 915/464/21 та від 18.07.2023 по справі № 915/1723/21 про стягнення суми основного боргу з урахуванням штрафних санкцій в розумінні ст. 599 ЦК України не є підставою для припинення зобов`язання, оскільки зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу 
Оскільки відповідачем не погашено заборгованість в сумі 860 147, 20 грн. за поставлений товар за договором поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018, яка підтверджена та стягнута судовим рішенням від 25.08.2020 по справі № 915/85/20, позивачем продовжено нарахування пені, 30 % річних та інфляційних втрат.
Так, позивачем нараховано 30 % річних в сумі 442 918, 82 грн. на суму основного боргу в розмірі 860 147, 20 грн. за період з 13.10.2022 (наступний день після припинення нарахування у справі № 915/1723/21) по 30.06.2024.
Позивачем також нараховано інфляційні втрати в сумі 137 973, 04 грн. на суму основного боргу в розмірі 860 147, 20 грн. за період з вересня 2022 (наступний місяць після припинення нарахування у справі № 915/1723/21) по червень 2024 включно.
Перевіривши нарахування 30 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що 30 % річних та інфляційні втрати нараховано правильно, відповідно до фактичних обставин справи, умов п. 2.5 договору (в редакції додаткової угоди від 11.03.2019) та вимог законодавства (ст. 625 ЦК України).
Як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку, проте, заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник. В свою чергу, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Враховуючи, що відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, ухвалу про відкриття провадження у справі отримав завчасно, жодних заперечень по суті спору не надав, заяв про наявність підстав для зменшення процентів річних не заявляв, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в частині стягнення 30 % річних в сумі 442 918, 82 грн. та інфляційних втрат в сумі 137 973, 04 грн. 
Судом також встановлено, що позивачем нараховано відповідачу 601 325, 38 грн. – пені за період з 13.10.2022 (наступний день після припинення нарахування у справі № 915/1723/21) по 30.06.2024.
Відповідно до п. 6.2 Договору у разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1% від вартості товару не оплаченого вчасно, за кожний день прострочення платежу. У випадку прострочення оплати товару більше ніж на 30 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити додатково до пені штраф в розмірі 7% від вартості товару не оплаченої вчасно. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем.
Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що нарахування пені позивачем здійснено, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені позивачем здійснено, виходячи із загальної суми заборгованості в розмірі 860 147, 20 грн. та поза межами встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України (діяла на час нарахування пені) шестимісячного строку, оскільки умовами п. 6.2 договору сторони погодили, що неустойка нараховується по день проведення остаточного розрахунку покупцем. 
Водночас, судом здійснено перерахунок розміру пені, відповідно до п. 6.2 договору, виходячи з розміру пені 0,1 % від вартості товару не оплаченого вчасно, за кожний день прострочення платежу, оскільки пеня за період з 13.10.2022 по 30.06.2024 (період визначений позивачем) становить 539 312, 29 грн. (860 147, 20 грн. х 0,1 % х 627 днів).
Так, передбачений в договорі розмір пені 0,1 % від вартості товару не оплаченого вчасно за кожний день прострочення платежу не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а навпаки є меншим.
Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення пені в сумі 539 312, 29 грн. є обґрунтованою та підставною.  В решті пені в сумі 62 013, 09 грн. судом відмовлено, у зв`язку з безпідставністю, оскільки нарахування позивачем здійснено в розмірі більшому, ніж передбачено умовами договору.
Водночас, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки. 
Так, відповідно до відомостей з ЄДРЮОФОПГФ відповідач ДП "ПЛЕМРЕПРОДУКТОР "СТЕПОВЕ" за організаційно-правовою формою є державним підприємством, засновником якого є Фонд державного майна України з часткою 100 % статутного капіталу. В судових рішеннях по господарських справах № 915/464/21, № 915/1723/21 суди неодноразово зазначали про негативний фінансовий стан боржника, у зв`язку з чим зменшували розмір неустойки.
Як вказано вище, судовими рішеннями по господарських справах № 915/85/20, № 915/1166/20, № 915/464/21, № 915/1723/21 з відповідача на користь позивача стягнуто за загальний період з 15.09.2019 по 12.10.2022 всього 1 017 557, 48 грн. (пені, штрафу, 30 % річних та інфляційні втрати), що вже перевищує суму основного боргу.
Водночас у даній справі позивачем заявлено до стягнення 601 325, 38 грн. - пені; 442 918, 82 грн. - 30 % річних та 137 973, 04 грн. - інфляційних втрат (всього 1 182 217, 24 грн.).
Отже, стягнення в повному обсязі неустойки у формі пені в спірному випадку свідчитиме про очевидне порушення балансу інтересів сторін у договірних правовідносинах, а також те, що стягнення пені в спірному випадку спрямоване не на стимулювання боржника до виконання грошового зобов`язання, а на каральну функцію з метою отримання додаткового доходу кредитором. Розмір нарахованої пені з урахуванням судових рішень у попередніх справах є надмірним та перевищує суму основного боргу, не зважаючи на стягнення відсотків річних та інфляційних втрат. Враховуючи застосування передбаченої ст. 625 ЦК України такої міри відповідальності як стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, які за своєю правовою природою є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення пеня в спірному випадку є неспівмірною, є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не зазнає значних негативних наслідків в своєму фінансовому становищі (з урахуванням стягнення відсотків річних та інфляційних втрат). Враховуючи вищевикладене, суд, керуючись принципами добросовісності, розумності та справедливості, дійшов висновку про зменшення розміру пені до 100 000 грн.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру (постанова Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14).
Судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України в розмірі 13 442, 45 грн. стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України в розмірі 744, 16 грн. покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Державного підприємства “ПЛЕМРЕПРОДУКТОР “СТЕПОВЕ”, вул. Козацька, 39, с. Степове, Миколаївський район, Миколаївська область, 57107 (код ЄДРПОУ 00854995) на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю “АГРОВЕТ ПРОДАКШН”, вул. Пекурівська, 44, смт. Седнів (з), Чернігівський район, Чернігівська область, 15522 (код ЄДРПОУ 41737108):
- 442 918, 82 грн. (чотириста сорок дві тисячі дев`ятсот вісімнадцять грн. 82 коп.) – 30 % річних;
- 137 973, 04 грн. (сто тридцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят три грн. 04 коп.) – інфляційних втрат;
- 100 000, 00 грн. (сто тисяч грн. 00 коп.) – пені;
- 13 442, 45 грн. (тринадцять тисяч чотириста сорок дві грн. 45 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.
Повне рішення складено 24.07.2026

Суддя Е.М. Олейняш