04.08.2026 Справа № 363/216/24 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Рудюка О.Д.,
за участю секретаря Воронюк А.І.,
позивача (прокурора) Смертенюка Д.В.,
відповідача   ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Вишгородської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою,
встановив:
Керівник Вишгородської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Димерської селищної ради Вишгородського району Київської областів січні 2024 року звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що рішенням Богданівської сільської ради від 11.06.2020 № 562 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с. Пилява, Вишгородського району Київської області та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,4715га, кадастровий номер 3221880803:15:088:0702. 
На підставі вказаного рішення Богданівської сільської ради № 562 від 11.06.2020 року державним реєстратором Пірнівської сільської ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52807666 від 24.06.2020 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702.
Водночас відведення у приватну власність спірної земельної ділянки здійснено всупереч положень земельного та водного законодавства, з урахуванням чого остання підлягає поверненню у власність Димерської селищної ради.
Згідно кадастрової зйомки земельної ділянки в с. Пилява Димерської територіальної громади, виготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 , земельна ділянка з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702 частково накладається на землі водного фонду, зокрема 50-метрову прибережну захисну смугу річки Тетерів.
Також, згідно відомостей з Публічної кадастрової карти України з відображенням шарів «Гідрографія» та «Прибережна захисна смуга» спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисно смуги водного об`єкту.
З огляду на вказане, набуття ОСОБА_2 на підставі рішення Богданівської сільської ради № 562 від 11.06.2020 року у власність земельної ділянки площею 1,4715га, з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702, відбулось з грубими порушеннями вимог ст.ст. 19, 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 Земельного кодексу України та ст.ст. 1, 4, 88-90 Водного кодексу України (у редакції на час виникнення правовідносин), оскільки таке відведення відбулось за рахунок земель водного фонду.
На підставі викладеного прокурор просить суд, усунути перешкоди у здійсненні Димерською Вишгородського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 1,4715 га з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702 шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52807666 від 24.06.2020 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку. Усунути перешкоди у здійсненні Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 1,4715 га з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702 шляхом її повернення на користь Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.
Протокольною ухвалою суду від 28.10.2024 року по даній справі закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.
07.04.2025 року протокольною ухвалою клопотання позивача (прокурора) про заміну неналежно відповідача задоволено та на підставі статті 51 ЦПК України замінено неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_1 .
Відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав.
Прокурор Смертенюка Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові, та долучених матеріалах справи.
Позивач Димерська селищна рада у судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи за відсутності її представника на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав того, жодний з доказів вказаних в обґрунтуванні позовних вимог та наданий прокурором не підтверджує його доводів. Оскільки сам лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпро взагалі не містить відомостей про те, що земельна ділянка знаходиться в межах земель водного фонду. Натомість в листі зазначається виключно про те, що вона знаходиться поряд такими землями. Безпосередньо з відомостей з Публічної кадастрової карти неможливо встановити ні конкретну земельну ділянку, яка становить землі водного фонду, ні конкретні межі прибережної захисної смуги, ні конкретну конфігурацію, межі та/або площу накладення спірної земельної ділянки на таку смугу. Крім того, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. Натомість у даній справі прокурор просить усунити перешкоди у здійсненні Димерською селищною радою права користування та розпорядження реєстратора земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності первісного відповідача на земельну ділянку, а також шляхом її повернення на користь Димерської селищної ради.
Таким чином, обраний позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Заслухавши пояснення позивача (прокурора), відповідача, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Рішенням Богданівської сільської ради від 11.06.2020 № 562-39-VІI «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у приватну власність»: 1. Затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність: гр. ОСОБА_4 площею 1,4715 га – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221880803:15:088:0702 в с. Пилява, Вишгородського району Київської області; 2. Передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку: гр. ОСОБА_4 площею 1,4715 га – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221880803:15:088:0702 в с. Пилява, Вишгородського району Київської області. 3. Гр. ОСОБА_4 зареєструвати дану земельну ділянку компетентними органами та в порядку, передбаченим чинним законодавством.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 354472068 земельна ділянка площею 1,4715га з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702, належить на праві власності ОСОБА_2 , державна реєстрація від 24.06.2020 року № 52807666.
09.09.2024 року між ОСОБА_2 , в якості дарувальника та ОСОБА_1 , в якості обдарованого укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв безоплатно у дарунок земельну ділянку площею 1,4715 га, що розташована на території: київська область, Вишгородський район, с. Пилява, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: 3221880803:15:088:0702.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 410755233 земельна ділянка площею 1,4715га з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702, належить на праві власності ОСОБА_1 , державна реєстрація від 09.09.2024 року.
Згідно листа Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/1082 від 28.08.2023 року, Басейнове управління водних ресурсів середнього Дніпра (далі — БУВР середнього Дніпра) розглянуло лист Вишгородської окружної прокуратури Київської області від 23.08.2023 № 54-5455 вих-23 щодо надання інформації про статус водного об`єкту, що знаходиться поряд із земельними ділянками за кадастровими номерами 3221880803:15:088:0702, 3221880803:15:088:0701, 3221880803:15:093:0006, 3221880803:15:081:0001 у с. Пилява Вишгородського району Київської області та повідомляє. Відповідно до наявної інформації, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Тетерів (відноситься до категорії середня річка (ст. 79 Водний кодекс України) з нормативною прибережною захисною смугою шириною 50м (ст. 60 Земельний кодекс України, ст. 88 Водний кодекс України). Загальна довжина р. Тетерів (права притока р. Дніпро) - 385,0 км площа водозабору - 15300 км^2. Водночас повідомляє, що на підставі ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів. Межі прибережних захисних смуг зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації. Відомості про межі прибережних захисних смуг, вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.
Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються ЗК України та ВК України, гл. 29 «Захист права власності» розділу І «Право власності» книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.
Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтями 19, 21 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.
За положеннями частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.
Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Як вбачається зі змісту статті 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.
Відповідно до п. ґ ч. 3 ст. 83 ЗК України та п. д ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.
Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації (частина 3 статті 60 ЗК України).
Крім того, за положеннями ч. 6-8 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.
Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 року № 434, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.
Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».
Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об`єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).
Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».
Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам статей 59, 83, 84 ЗК України (правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 року в справі № 6-52цс15).
Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 15 травня 2018 року в справі № 372/2180/15-ц).
Разом з тим, згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог серед іншого посилається на лист Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/1082 від 28.08.2023 року та кадастрову зйомку земельної ділянки в с. Пилява Димерської територіальної громади, виготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 , земельної ділянки з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702.
Однак,посилання прокурора в обґрунтуванні позовних вимогах на кадастрову зйомку суд звертаю увагу на те, що відповідно до ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі: ґ) виготовлення кадастрового плану.
Згідно ч. 1 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» визначений вичерпний перелік видів документації із землеустрою, одним з яких є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, матеріали топографо-геодезичних робіт.
Згідно ст. 22 Закону України «Про землеустрій», землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою (у тому числі при розробленні містобудівної документації); б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.
Проте, як вбачається з кадастрової зйомки, інженер-землевпорядник не здійснював визначення та відновлення меж земельної ділянки на місцевості. Також не проводилися геодезичне встановлення меж спірної земельної ділянки, встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі.
Також суд зазначає, що самі лише посилання в листі Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/1082 від 28.08.2023 року на водний об`єкт поряд із спірною земельною ділянкою, обставин позову достатньо підтверджувати не може, й не є достатнім доказом порушення вимог Земельного та Водного законодавства України, та підставою для втручання в право власності особи бути не може.
Відтак, суду позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка отримана ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення накладаються на землі водного фонду, що розташовані в межах 50 метрової прибережної захисної смуги річки Тетерів, не надано, а тому підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже доводи позову на належних засобах доказування не ґрунтуються.
У той же час, суд звертає увагу й на те, що згідно із положеннями ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному акті законодавства України, то згідно із частиною другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини.
Обов`язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції, що закріплено в Законі України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Законі України «Про ратифікацію Протоколу №6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари», Законі України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Також згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява № 2997904 (ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути манно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього мийна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».
У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».
Крім того, Європейський суд з прав людини в справі у рішенні від 16 лютого 2017 року «Кривенький проти України» наголосив, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, суд звертає увагу, щодо обрання прокурором спосіб захисту неналежний з наступних підстав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Таким чином, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Натомість у даній справі прокурор просить усунути перешкоди у здійснені Димерською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення державного реєстратора по державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності первісного відповідача на земельну ділянку, а також шляхом повернення земельної ділянки на користь Димерської селищної ради.
Таким чином порушених прав позивача, які б підлягали захистові, в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.
За змістом ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.
Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір за подання цього позову покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
вирішив:
В задоволенні позову Вишгородської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкоювідмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року у справі № 363/216/24, а саме, накладення арешту та заборону державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку площею 1,4715 га з кадастровим номером 3221880803:15:088:0702.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Позивач: Вишгородська окружна прокуратура Київської області (Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 13);
Димерська селищна рада Вишгородського району Київська області (ЄДРПОУ 04359488, 07330, Київська область, Вишгородський район, селище Димер, вул. Соборна, 19).
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).
Повний текст судового рішення виготовлено 10.08.2026 року.

Суддя           О.Д. Рудюк