ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | Справа №160/13006/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

14.05.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати сум грошового забезпечення за період за період з 17.09.2024 по 29.04.2026;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених сум грошового забезпечення за час затримки виплат, а саме за період з 17.09.2024 по 29.04.2026;
- визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період за період з 17.09.2024 по 29.04.2026, але не більше як за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 08.05.2022 по 04.07.2022 на посаді стрілець, з 05.07.2022 по 04.10.2022 командир відділення 1000182А, з 05.10.2022 по 17.09.2024 стрілець-санітар (100915А). З 17.09.2024 року він виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 . Судовим рішенням у справі №160/28090/24 від 13.01.2025 року здійснено перерахунок та нарахування грошового забезпечення. 28.04.2026 на виконання вказаного судового рішення йому відповідачем виплачено 97791,75 грн. Отже, за період з 17.09.2024 року по 29.04.2026 року обрахована позивачем компенсація витрат частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення склала 18683,34 грн. 29.04.2026 він через свого представника звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із запитом щодо виплати компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення та середнього заробітку за весь час затримки. 11.05.2026 року відповідач надав відповідь про залишення без задоволення вимог позивача. З урахуванням обставин, викладених у позові, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 20 травня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/13006/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 02.06.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що виплата будь-яких додаткових видів компенсації за час затримки виплати грошового забезпечення не передбачено бюджетом військової частини та суперечить статтям 48,51 Бюджетного кодексу України. Посилання позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при виключені зі штату 17.09.2024 по 29.04.2026 є необґрунтованими. Факт порушення прав позивача відповідачем відсутній. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), НОМЕР_2 у період з 08.05.2022 по 04.07.2022 на посаді стрілець, з 05.07.2022 по 04.10.2022 командир відділення 1000182А, з 05.10.2022 по 17.09.2024 стрілець-санітар (100915А). З 17.09.2024 року він виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 .
Рішенням суду від 13.01.2025 у справі №160/28090/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, ухвалено про зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити грошове забезпечення позивача.
28.04.2026 на виконання судового рішення у справі №160/28090/24 позивачеві відповідачем виплачено 97791,75 грн. 
29.04.2026 позивач через свого представника звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із запитом щодо виплати компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення та середнього заробітку за весь час затримки за період з 17.09.2024 по 29.04.2026. 
11.05.2026 року відповідач надав відповідь про залишення без задоволення вимог позивача.
Позивач не згоден з таким рішенням відповідача, у зв`язку з чим звернувся до суду з вищезазначеним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, а також доводам відповідача у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах та порядку, встановлених законодавством.
Суд зазначає, що спір у цій справі стосується двох самостійних вимог позивача, а саме: виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення та виплати середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах та порядку, встановлених законодавством.
Правові, економічні та організаційні засади компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати визначені Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III.
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону підприємства, установи й організації всіх форм власності здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати.
Згідно зі статтею 2 Закону №2050-III компенсація провадиться у разі затримки виплати доходів на один і більше календарних місяців.
Статтею 3 цього Закону встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів на індекс інфляції за період невиплати доходу.
Аналогічні положення містяться у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що право на компенсацію втрати частини доходів виникає незалежно від того, чи було нарахування відповідних сум здійснено добровільно роботодавцем чи на виконання судового рішення. Вирішальним є сам факт порушення строків виплати належного доходу.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №826/12123/16, від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19, у яких зазначено, що компенсація втрати частини доходів має компенсаційний характер, спрямована на відновлення купівельної спроможності доходів громадянина та підлягає виплаті незалежно від підстав, з яких було здійснено остаточне нарахування відповідних сум.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 також зазначила, що компенсація втрати частини доходів є самостійною державною гарантією захисту права особи на своєчасне отримання належних їй виплат.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 у справі №160/28090/24 відповідача було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату належного позивачу грошового забезпечення.
Фактично зазначене рішення виконано лише 28.04.2026, коли позивачу виплачено 97 791,75 грн.
Належне позивачу грошове забезпечення було виплачено із значним порушенням строків, що відповідно до Закону №2050-III є достатньою правовою підставою для виникнення у позивача права на компенсацію втрати частини доходів.
Посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань або приписи статей 48, 51 Бюджетного кодексу України суд оцінює критично.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що відсутність бюджетного фінансування не звільняє суб`єкта владних повноважень від виконання покладених законом обов`язків та не може бути підставою для обмеження гарантованих законом прав особи. Такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №820/4554/17 та від 27.11.2019 у справі №826/15228/18.
Отже, доводи відповідача щодо неможливості виплати компенсації у зв`язку із бюджетним законодавством не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та суперечать усталеній судовій практиці.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.
У разі невиплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що положення статей 116, 117 КЗпП України застосовуються також до спорів щодо проходження публічної служби, якщо спеціальним законодавством не врегульовано відповідальність за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, у яких суд дійшов висновку, що норми статей 116, 117 КЗпП України поширюються також на військовослужбовців у частині відповідальності за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Матеріалами справи підтверджується, що на момент виключення позивача зі списків особового складу 17.09.2024 належний йому остаточний розрахунок проведено не було.
Лише 28.04.2026 на виконання рішення суду відповідач здійснив виплату належних позивачу сум грошового забезпечення.
Таким чином, остаточний розрахунок із позивачем проведено із суттєвим порушенням строків, визначених статтею 116 КЗпП України.
Доводи відповідача про те, що виплата проведена на виконання судового рішення, не спростовують самого факту прострочення проведення остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц роз`яснила, що ухвалення судового рішення про стягнення належних працівнику сум не припиняє відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, оскільки остаточний розрахунок вважається проведеним лише з дня фактичної виплати коштів.
Водночас Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 статтю 117 КЗпП України викладено у новій редакції, якою встановлено, що середній заробіток підлягає стягненню не більш як за шість місяців, що підлягає врахуванню судом при визначенні способу захисту порушеного права.
За таких обставин суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а також щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні є протиправною, а заявлені позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
З метою повного відновлення порушених прав позивача належним способом судового захисту є визнання протиправною бездіяльності відповідача та покладення на нього обов`язку здійснити нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України №2050-III, а також нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, сторонами не понесено, а тому підстави для їх розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Позивач просив стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано лише копію договору про надання правничої допомоги.
Водночас матеріали справи не містять акта приймання-передачі наданих послуг, детального опису виконаних адвокатом робіт, документів, які підтверджують оплату правничої допомоги або обов`язок її сплати, а також інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичне понесення позивачем відповідних судових витрат.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати сум грошового забезпечення за період за період з 17.09.2024 по 29.04.2026.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належного йому грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, за період затримки виплати належних позивачу сум грошового забезпечення з 17 вересня 2024 року по 28 квітня 2026 року.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем виключення його зі списків особового складу військової частини, до дня фактичного проведення остаточного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн – відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук