ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
03.09.2026 | Справа № 910/6894/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
За позовом Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1» (02218, м. Київ, проспект Генерала Ватутіна, буд. 18; ідентифікаційний код: 23698730)
до 1. Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 31, корпус 2; ідентифікаційний код: 34926981)
2. Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 31, корпус 2; ідентифікаційний код: 26199708)
про стягнення 522300,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
08.06.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1» з вимогами до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про солідарне стягнення 522300,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами на підставі припису №2336689 від 26.12.2023 та доручення №064-431 від 17.01.2024 було здійснено демонтаж майна позивача, а саме металевої конструкції за адресою місто Київ, проспект Романа Шухевича, 18, які у подальшому було визнано судами протиправними. Враховуючи вищезазначене заявник просить суд стягнути солідарно з відповідачів завдану матеріальну та моральну шкоду. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2026 позовну заяву Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.
У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 15.06.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2026 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 02.07.2026) відкрито провадження у справі №910/6894/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
03.07.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.
16.07.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
26.12.2023 провідним інспектором КП «Київблагоустрій» Войтовим М.В. складено припис №2336689, згідно з яким у Дніпровському районі по пр-ту Шухевича, 18, встановлено порушення п. 20.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 (далі Правила № 1051/1051), у зв`язку з чим зобов`язано власника МАФ - металевої конструкції усунути порушення шляхом надання дозвільної документації на розміщення такої МАФ - металевої конструкції. У разі відсутності документації демонтувати металеву конструкцію власними силами протягом 3-х діб і відновити благоустрій. У разі невиконання вимог припису будуть вжиті заходи згідно з чинним законодавством.
Згідно з протоколом від 17.01.2024 №5 постійно діючої робочої групи щодо розгляду питань демонтажу самовільно розміщених (встановлених) малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі та елементів благоустрою на території міста Києва, а також демонтажу (переміщення) засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі Департаменту вирішено зобов`язати Департамент та районні в місті Києві державні адміністрації забезпечити, зокрема, невідкладне вжиття в установленому порядку заходів щодо демонтажу самовільно встановлених (розміщених) тимчасових споруд з подальшим відшкодуванням усіх витрат на проведення демонтажу, перевезення, розвантаження, зберігання тимчасової споруди власником (особою, яка здійснила встановлення) тимчасової споруди.
При цьому до переліку розміщених (встановлених) з порушенням Правил № 1051/1051 малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків біля стаціонарних закладів ресторанного господарства та елементів благоустрою на території міста Києва, а також демонтажу (переміщення) засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі (додаток 1 до протоколу від 17.01.2024 № 5) включено, зокрема, МАФ - металеву конструкцію у Дніпровському районі по пр-ту Шухевича, 18.
Крім того, 18.01.2024 Департаментом складено доручення КП «Київблагоустрій» №064-431 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, малих архітектурних форм, елементів благоустрою, зокрема, МАФ - металевої конструкції у Дніпровському районі по пр-ту Шухевича, 18.
Позивачу надано в постійне користування 0,7680 гектарів землі в місті Києві, Дніпровський р-н, пр-т Генерала Ватутіна (Шухевича), для будівництва багатоповерхового гаража, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.02.2013 № НВ-8000002962013.
Спірна металева конструкція у відповідності до проектної документації планувалася як будівля складу та станція технічного обслуговування автомобілів по пр-ту Шухевича (Генерала Ватутіна), 18, на території Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1».
Вказані дії відповідачів були оскаржені позивачем.
Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 у справі №320/29374/24, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, визнано протиправним та скасувано припис Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.12.2023 № 2336689. Визнано протиправним та скасувати доручення Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.01.2024 № 064-431 в частині демонтажу металевої конструкції за адресою: м. Київ, пр-т Шухевича, 18.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що внаслідок протиправних рішень та дій КП «Київблагоустрій» і Департаменту територіального контролю міста Києва позивачу завдано матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 422300,00 грн. Зазначена шкода виникла у зв`язку з незаконним втручанням відповідачів у майнову сферу Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1», а саме щодо металевої конструкції, яка знаходилася за адресою: м. Київ, проспект Романа Шухевича, 18, на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні позивача.
Першою складовою матеріальної (майнової) шкоди є вартість будівельно- монтажних робіт у розмірі 235574,22 грн.
Ця сума підтверджується Договором №01/09-21/01 від 01.09.2021, укладеним між ГАК «Райдужний-1» та ТОВ «КІТБІС», предметом якого було виконання будівельно- монтажних робіт зі спорудження будівлі складу та станції обслуговування автомобілів ГАК «Райдужний-1» за адресою: м. Київ, проспект Романа Шухевича і Генерала Ватутіна, 18.
Другою окремою складовою матеріальної (майнової) шкоди є вартість металу/металоконструкцій у розмірі 157597,00 грн.
Третьою складовою матеріальної (майнової) шкоди є витрати у розмірі 29128,84 грн, пов`язані з роботами щодо фарбування металоконструкція складу та станції технічного обслуговування.
Ця сума підтверджується Договором цивільно-правового характеру №16/23 від 14.09.2023, укладеним між ГАК «Райдужний-1» та ОСОБА_1 , хоча за договором сума мала складати 27329 грн., фактично витрати склали 29128,84 грн.
Отже, як вказує позивач, загальний розмір матеріальної шкоди складається з таких сум: 235574,22 грн - вартість будівельно-монтажних робіт; 157597,00 грн - вартість металу/металоконструкція як окремого матеріального активу; 29128,78 грн - витрати, пов`язані з роботами щодо металоконструкцій складу та станції технічного обслуговування автомобілів. Загалом: 422300,00 грн.
Крім матеріальної шкоди Гаражно-автомобільному кооперативу «Райдужний-1» також завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 100000,00 грн.
Позивач зазначає, що у випадку юридичної особи моральна шкода не полягає у фізичних або душевних стражданнях, як це властиво фізичній особі, а проявляється у приниженні ділової репутації, підриві авторитету юридичної особи, створенні негативного уявлення про її діяльність, порушенні нормальної організації роботи, втраті довіри до її управління, необхідності витрачати час і ресурси на спростування незаконних дій інших осіб та відновлення свого правового становища.
Моральна шкода позивачу була завдана тим, що відповідачі своїми протиправними діями фактично поставили ГАК «Райдужний-1» у становище суб`єкта, який нібито самовільно розмістив незаконний об`єкт благоустрою, не виконав припис контролюючого органу та допустив порушення Правил благоустрою міста Києва. Така ситуація об`єктивно негативно вплинула на ділову репутацію кооперативу, оскільки створювала враження неправомірної, недобросовісної або безвідповідальної поведінки позивача перед членами кооперативу, органами місцевого самоврядування, комунальними підприємствами, підрядниками, контрагентами та іншими особами, з якими позивач взаємодіє у своїй діяльності.
За наведених обставин позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів 522300,00 грн шкоди, яка складається із 422300,00 грн матеріальної шкоди та 100000,00 грн моральної шкоди.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно із частиною першою ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Із наведеної норми вбачається, що однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов`язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов`язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я, тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавана шкоди.
Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки 2) збитків 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками 4) вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд зазначає, що зважаючи на предмет та підстави даного позову, позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами порушення його прав поведінкою відповідачів.
Встановлюючи обставини, чи має позивач право на компенсацію вартості демонтованого майна, судом встановлені такі обставини.
Позивачу надано в постійне користування 0,7680 гектарів землі в місті Києві, Дніпровський р-н, пр-т Генерала Ватутіна (Шухевича), для будівництва багатоповерхового гаража, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.02.2013 № НВ-8000002962013.
09.09.2021 між Гаражно-автомобільним кооперативом «Райдужний-1» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кітвіс» (підрядник) укладено Договір №01/09-21/01 на будівельно-монтажні роботи, відповідно до умов якого підрядник виконує будівельно-монтажні роботи по спорудженню будівлі складу та станції обслуговування автомобілів.
Вартість будівельно- монтажних робіт за вказаним договором становить 235574,22 грн., що підтверджується довідкою КБ-3 за січень 2022 року та Актом приймання виконаних будівельних робіт за січень 2022 року.
Крім того, вартість металу/металоконструкцій, які було змонтовано та встановлено, становить 157597,00 грн.
Також, роботи щодо фарбування металоконструкція складу та станції технічного обслуговування склали 29128,84 грн.
Статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вказано, що проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва (ч. 2 статті).
Також, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначено, що проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм і правил та затверджується замовником.
Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви (ч.1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Суд зазначає, що позивачем не надано суду, а матеріалах справи відсутні дозвільні документи для проведення будівельних робіт згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Згідно із частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, зважаючи на те, що земельна ділянка не була відведена для будівництва будівлі складу та станції обслуговування автомобілів, та приймаючи до уваги ненадання позивачем відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, у суду відсутні підстави вважати, що збудоване позивачем спірне майно не є самочинним будівництвом.
А оскільки за демонтаж (знесення) об`єктів самочинного будівництва законодавством не передбачена компенсація їх вартості, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав у позивача вимагати від відповідачів відшкодування як вартості демонтованого майна (матеріальна шкода у сумі 422300,00 грн), так і будь-якої моральної шкоди (100000,00 грн).
За таких обставин суд відмовляє у позові Гаражно-автомобільного кооперативу «Райдужний-1».
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Судовий збір покладається на позивача у зв`язку із відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Відмовити у позові.
2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак