П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 130/1557/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Заярний А.М. 
Суддя-доповідач: Шидловський В.Б. 
15 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б. 
суддів: Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. 
за участю:
секретаря судового засідання: Решкатюк Л.O., 
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: Скорковської Л.А.
представника відповідача: Химича Д.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом Скорковської Любові Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, 
В С Т А Н О В И В :
У травні 2026 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №7129859 від 03.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.122 КУпАП та постанову серії ЕНА №7129982 від 03.05.2026 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що фактично не керував транспортним засобом у момент фіксації перевищення швидкості, оскільки за кермом автомобіля перебував його батько, який після проїзду місця здійснення контролю швидкості на вул.Сонячній в м.Вінниця передав керування автомобілем позивачу. Саме після цього транспортний засіб був зупинений працівниками поліції вже в іншому місці.
Позивач вказував, що відразу після повідомлення про суть інкримінованого правопорушення повідомив працівників поліції про зазначені обставини та пояснив, що не був водієм транспортного засобу в момент фіксації швидкості, при цьому, посилаючись на статтю 63 Конституції України, відмовився повідомляти відомості щодо близького родича.
Також позивач зазначив, що жодних доказів, які б дозволяли встановити особу водія в момент вимірювання швидкості, працівниками поліції йому не було пред`явлено, а фотознімки та відеоматеріали з приладу TruCAM до постанови не долучалися.
На думку позивача, сама постанова серії ЕНА №7129859 не містить посилання на результати вимірювання швидкості приладом TruCAM як додаток до постанови, що свідчить про не дослідження такого доказу під час прийняття рішення.
Щодо постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП позивач зазначив, що вона містить очевидні внутрішні суперечності, оскільки одночасно стверджує про непред`явлення посвідчення водія та містить повні реквізити цього посвідчення, які, на переконання позивача, могли бути внесені лише після його пред`явлення або встановлення іншим належним способом.
Окремо позивач посилався на істотні порушення процедури розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбаченої статтями 268, 278, 279 та 280 КУпАП. Зазначав, що після його доставлення до приміщення Вінницького районного управління поліції розгляд справ фактично не проводився, права, передбачені статтею 268 КУпАП, йому не роз`яснювалися, докази не досліджувалися, пояснення не заслуховувалися, а працівники поліції лише вручили заздалегідь підготовлені процесуальні документи.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 липня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №7129859 від 03.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.122 КУпАП та застосування стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 гривень.
Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП закрито.
Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №7129982 від 03.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та застосування стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень.
Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП закрито.
Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн та 4000 грн витрат на правничу допомогу.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03.05.2026 року поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралом поліції Волошановою Т.В. ухвалено постанову серії ЕНА №7129859 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі – на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн за те, що 03.05.2026 року о 11:06:22 у м.Вінниця, по вул.Гніванське шосе, 2 км, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом у населеному пункті м.Вінниця, позначеному дорожнім знаком 5.49, рухався зі швидкістю 103 км/год та перевищив встановлену дозволену швидкість на 53 км/год. Швидкість вимірювалась приладом трукам ТС 001146. Портативний відеореєстратор 467729, 467736, чим порушив п.12.4 Правил дорожнього руху – порушення швидкісного режиму в населених пунктах ( а.с.12).
Із копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення вбачається, що 03.05.2026 року інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Кондратюком Р.О. ухвалено постанову серії ЕНА №7129982 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі – на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн за те, що 03.05.2026 року о 12:56:15 у м.Вінниця, по вул.Гніванське шосе 2, водій ОСОБА_1 , керуючи авто не пред`явив на вимогу працівника поліції посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.4.а Правил дорожнього руху – керування т/з особою, яка не пред`явила посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.13).
До позовної заяви також додано копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №656035 від 03.05.2026 відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122-2 КУпАП та копію картки затриманого №2026-032500 (а.с.14, 15).
Також до відзиву додано копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/35293 від 17.11.2025 та фотознімок з приладу TruCam LTI 20/20 (а.с.38-39).
До заяви відповідача про долучення доказів надано відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції на DVD+R диску (а.с.45).
Не погодившись із даними постановами позивач оскаржив їх до суду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Положеннями частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Статтею 7 КУпАП закріплений принцип забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення. Частинами 1 - 4 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом; додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Частиною 1 ст.9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з п.8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (ч.ч.1-3, 5-6 ст.121, ст.ст.121-1, 121-2, ч.1-3 ст.122, ч.1 ст.123, ст.ст.124-1-126,) тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частинами 2, 4 статті 258 КУпАП встановлено, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд, яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається. У випадках, передбачених ч.ч.1, 2 цієї статті, уповноваженими органами на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 КУпАП.
Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП.
Згідно з ч.1 ст.276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
При цьому Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.
Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями).
Спірні правовідносини у даній справі склались з приводу правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП.
Судом встановлено, що 03.05.2026 близько 11 год. 06 хв. нарядом батальйону патрульної поліції УПП у Вінницькій області ДПП під час несення служби у м.Вінниця вул.Гніванське шосе, 2 за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 (серійний номер ТС 001146) було зафіксовано порушення Правил дорожнього руху. Водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA д.н.з. НОМЕР_1 (далі - ТЗ), рухався зі швидкістю 103 (сто три) км/год, при цьому перевищив дозволену швидкість руху на 53 (п`ятдесят три) км/год, чим порушив пункт 12.4 ПДР України. 
Екіпажем патрульної поліції після фіксації порушення було подано сигнал про зупинку транспортного засобу, проте водієм таку вимогу було проігноровано, він не зупинився та продовжив рух далі.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 2.4 Правил дорожнього руху України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил. 
У подальшому під час переслідування на службовому автомобілі було увімкнуто проблискові маячки синього і червоного кольору та додатково для привертання уваги спеціальний звуковий сигнал, але водій транспортного засобу такі світлові та звукові сигнали продовжив ігнорувати та намагався збільшити швидкість, збільшити дистанцію та відірватись від автопатруля.
Відповідно до пункту 3.2 Правил дорожнього руху України у разі наближення транспортного засобу з увімкненими проблисковими маячками синього і червоного або лише червоного кольору, водії інших транспортних засобів зобов`язані зупинитися біля правого краю проїзної частини (на правому узбіччі). 
Після того, як водій транспортного засобу почав і далі ігнорувати спеціальні сигнали, які подавалися службовим автомобілем, автопатрулем було прийнято рішення здійснити обгін автомобіля порушника та притиснути його до узбіччя дороги для примусової зупинки транспортного засобу. 
Після зупинки транспортного засобу поліцейським ОСОБА_2 було озвучено вимогу вийти з автомобіля. У подальшому водію було повідомлено причину зупинки та озвучено вимогу пред`явити посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, але водій (пізніше було встановлено ОСОБА_1 ) в категоричній формі відмовився виконати таку вимогу.
Відповідно до ст.32 ЗУ «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення. 
Після неодноразової вимоги пред`явити ОСОБА_1 посвідчення водія, останній в категоричній формі відмовлявся. У зв`язку з цим було прийнято рішення відповідно до статті 261 КУпАП застосувати захід забезпечення провадження, а саме адміністративне затримання та застосування спеціального засобу кайданки. 
Відповідно до статті 262 КУпАП адміністративне затримання проводиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією) при порушенні правил дорожнього руху. 
Після доставки до відділку поліції районного управління поліції м.Вінниці, вул.Пирогова, 4, із порушника було знято кайданки та за допомогою інформаційної бази Національної поліції особу водія порушника було встановлено. Ним виявився ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 . Також було встановлено, що в ОСОБА_1 наявне посвідчення водія серії НОМЕР_2 видане 04.03.2025. 
Встановивши всі обставини правопорушення, керуючись ст.ст.33 та 284 КУпАП поліцейською капралом поліції Волошановою Т.В. було прийнято рішення притягти водія до адміністративної відповідальності та в подальшому винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА № 7129859 за ч.4 ст.122 КУпАП. 
Інспектором старшим лейтенантом поліції Кондратюком Р.О. було прийнято рішення притягти водія до адміністративної відповідальності та в подальшому винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА № 7129982 за ч.1 ст.126 КУпАП. 
Відповідно до п.12.4 Правил дорожнього руху України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Відповідно до ч.4 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Факт порушення Позивачем швидкісного режиму в межах населеного пункту підтверджується відеозаписом та фотознімком з приладу TruCam LTI 20/20 на якому зазначено координати розташування вимірювального приладу в момент фіксації правопорушення, згідно з якими в момент фіксації швидкості Позивач рухався в межах населеного пункту «м.Вінниця» Вінницької області. 
Відповідно до пункту 2.4 а) Правил дорожнього руху України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії)). 
Відповідно до ст.14 ЗУ «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/ лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно правовоївідповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством. 
Відповідно до ч.1 ст.126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Факт порушення позивачем вимоги ст.126 КУпАП зафіксовано на нагрудні портативні реєстратори поліцейських. 
Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №338/1/17 зазначено, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у тому випадку, якщо воно зафіксоване у встановленому законом порядку, в даному випадку правопорушення зафіксовано належним чином.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача по те, що за кермом транспортного засобу, в момент скоєння порушення, був не він, а його батько, який після проїзду місця здійснення контролю швидкості на вул.Сонячній у м.Вінниця передав керування автомобілем позивачу.
Так, із матеріалів справи слідує, що порушення скоєне 03.05.2026 на вул.Гніванське шосе 2 км. у м.Вінниця о 11 год. 06 хв. 22 сек. Оскільки водій не зупинився на законну вимогу працівника поліції, тому після переслідування автомобіль був зупинений о 11 год.09 хв. біля повороту із Гніванського шосе на вул.Юзвинська, тобто через 2 хв.38 сек. після скоєння правопорушення.
Відстань від місця скоєння правопорушення до місця зупинки транспортного засобу позивача складає 1,3 км, а час необхідний для проїзду даної відстані становить 2 хв. 
Момент переслідування автомобіля зафіксовано на двох відеофайлах із яких слідує, що автомобіль позивача рухаючись повз повороту із Гніванського шосе на вул.Сонячну не зупинявся.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що позивач не мав можливості за 2 хв.38 сек. зупинити автомобіль, який рухався зі швидкість понад 100 км/год, пересісти із місця пасажира на місце водія та проїхати 1,3 км. до місця де був зупинений.
Колегія суддів вважає, що вказані пояснення позивача є неправдивими та направленні на уникнення відповідальності за скоєнні правопорушення. Суд першої інстанції не звернув на вказані обставини увагу та не дав їм правову оцінку.
Також не заслуговують на увагу доводи позивача, що йому поліцейськими не роз`яснювалися його права, оскільки це спростовується дослідженими судом відеозаписами із яких слідує, що позивачу неодноразово роз`яснювали його права, як під час затримання так і під час розгляду адміністративних матеріалів.
Окрім того колегія суддів зазначає, що відповідачем у справі зазначено Управління патрульної поліції у Вінницькій області.
За приписами ст.222 КУпАП розгляд справ про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху покладено на органи Національної поліції.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Приписами ч.1 ст.1 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно ч.1 ст.13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції. Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 Закону України "Про Національну поліцію").
Судова колегія звертає увагу на те, що органом Національної поліції, у даній справі, є Департамент патрульної поліції, від імені якого виступає Управління патрульної поліції у Вінницькій області. 
Колегія суддів зазначає, що саме Департамент, а не Управління є юридичною особою та може бути відповідачем у вказаній справі.
Однак, Департамент, як суб`єкт владних повноважень, до участі у розгляді цієї адміністративної справи, позивачем залучений не був, клопотань про заміну неналежного відповідача до суду першої інстанції також подано не було.
Колегія суддів зазначає, що у суду не має переважного права на зміну сторін у справі за власною ініціативою, а тому суд повинен розглядати позов в межах позовних вимог визначених позивачем.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.
Саме таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 803/1252/17.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Отже, з наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховним Судом у постанові №162/445/16-а від 02 вересня 2020 року.
Враховуючи ту обставину, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову. 
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити повністю.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 липня 2026 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.  

Головуючий | | | Шидловський В.Б.
Судді | | | Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.