ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/4696/26
провадження № 2/753/7679/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.,
за участі:
секретаря судового засідання - Петрової Т.О.,
представника позивача - адвоката Ільчук О.С.,
представника відповідача - адвоката Килівник Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва за правилами спрощеного провадження 
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення заборгованості з виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Узагальнені доводи сторін.
Позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільчук О.С., звернулась до суду з позовом до відповідача АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення заборгованості з виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на загальну суму 694 832,90 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що з 20.12.2024 року вона звільнилась з посади головного фахівця планово-економічного відділу Департаменту технології перевезень та комерційної роботи АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі ст. 38 КЗпП України.
В день звільнення роботодавець не здійснив з нею розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України, обґрунтовуючи це військовим станом та незадовільним фінансовим становищем товариства. Стверджує, що керівництво АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» обіцяло здійснити на її користь виплату матеріальної допомоги та заробітної плати найближчим часом, проте постійно відстрочував виплати. 
Тривалий час вона йшла на зустріч АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», добросовісно очікувала виплату належних їй сум матеріальної допомоги, проте зрозумівши, що відповідач не збирається добровільно виплачувати визначені колективним договором суми коштів, вирішила звернутись до суду.
В обґрунтування посилалась на п. 2.2.9 колективного договору, яким передбачено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі. Так у випадку стажу роботи від 10 років працівнику виплачується 3 (три) середньомісячні заробітки.
Цим же пунктом договору передбачено, що працівникам нагородженим за час роботи на залізничному транспорті знаком «Залізнична слава» трьох ступенів, яким присвоєно звання «Заслужений працівник транспорту», «Заслужений енергетик», «Заслужений зв`язківець», «Заслужений будівельник» та інші почесні державні звання, а також тим, які нагородженні орденами, розмір зазначеної допомоги збільшується в два рази.
Оскільки її середньомісячний заробіток становить 39 540,38 грн., в день звільнення роботодавець мав їй виплатити одноразову матеріальну допомогу у розмірі 237 242,30 грн. (39 540,38 грн. х 3 х 2).
Крім того, у відповідності до абз. 2 п. 2.2.9 колективного договору, при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права роботодавець виплачує їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років у розмірі п`яти середньомісячних заробітків.
З огляду на цей пункт договору, відповідач повинен був сплатити їй 197 701,90 грн. при звільненні (39 540,38 грн. х 5).
Також, пунктом 2.2.10 колективного договору передбачено обов`язок адміністрації з виплати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Зазначає, що у 2023 році їй надавалась щорічна відпустка, проте матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 26 241,00 грн. виплачена так і не була.
Керівництву АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» достовірно відомо про обов`язок виплати вищевказаних видів матеріальної допомоги, проте її права свідомо порушуються.
Оскільки роботодавець не здійснив з нею розрахунок при звільненні у 2024 році, відповідач АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» також зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців, що на момент звернення до суду становить 233 647,70 грн.
З огляду на все вищевикладене, просить суд захистити її порушені права та стягнути з АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на її користь заборгованість з виплати: 1) одноразової матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 237 242,30 грн., 2) додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 197 701,90 грн., 3) матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 26 241,00 грн., 4) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 233 647,70 грн., а всього в сумі 694 832,90 грн. (а.с. 1-42, 136-144).
Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокат Килівник Р.С. заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.
В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачка пропустила встановлений законом строк звернення до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_1 була звільнена з АТ «Українська залізниця» 20 грудня 2024 року, тоді як із позовною заявою звернулася лише 05 березня 2026 року. На думку відповідача, відсутність будь-яких звернень чи інших дій з боку позивачки протягом тривалого часу після звільнення свідчить про її згоду з проведеним роботодавцем остаточним розрахунком.
Водночас представник відповідача визнав, що у квітні 2023 року матеріальна допомога на оздоровлення позивачці дійсно не нараховувалася та не виплачувалася. Разом із тим зазначив, що відповідач не відмовився від виконання відповідного обов`язку, а лише відтермінував здійснення такої виплати у зв`язку з обставинами, пов`язаними із запровадженням воєнного стану. На переконання відповідача, саме по собі відтермінування виплати не свідчить про порушення трудових прав позивачки.
На підтвердження зазначеної позиції представник відповідача послався на протокол засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-54/31 Ком.т. від 14 березня 2022 року, відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було призупинено здійснення окремих виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами. Зокрема, пунктом 1.1.4 зазначеного рішення передбачено призупинення додаткових виплат, установлених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, у тому числі матеріальної допомоги. Виняток становили матеріальна допомога на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги, виплата яких могла здійснюватися за окремими рішеннями правління.
Крім того, представник відповідача зазначив, що протоколом засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/63 Ком.т. від 14 жовтня 2024 року було прийнято рішення про поновлення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які звільнилися або мали бути звільнені у зв`язку з виходом на пенсію протягом січня - грудня 2024 року. При цьому виплата зазначеної допомоги мала здійснюватися відповідно до затвердженого графіка погашення. На виконання цього рішення 16 жовтня 2024 року, 12 листопада 2024 року, 09 грудня 2024 року та 06 січня 2025 року були затверджені відповідні графіки виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам товариства.
Разом із тим, протоколом засідання штабу АТ «Українська залізниця» № Ц-1-1.5-25/47-25 Ком.т. від 28 березня 2025 року з 01 квітня 2025 року було повторно призупинено виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Представник відповідача вважає, що АТ «Українська залізниця», керуючись законодавством, яке регулює трудові відносини в умовах воєнного стану, мало право тимчасово призупинити дію окремих положень Галузевої угоди та колективного договору щодо здійснення відповідних соціальних виплат. На його переконання, такі дії свідчать виключно про відтермінування виконання відповідних зобов`язань, а не про відмову від їх виконання в цілому.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача зазначив, що встановлений законом шестимісячний період є максимальною межею такого відшкодування, однак не покладає на суд обов`язку стягувати середній заробіток саме за шість місяців у кожному випадку. 
На думку відповідача, при визначенні розміру такого відшкодування суд повинен враховувати принципи розумності, справедливості та пропорційності.
Крім того, представник відповідача зазначив, що стягнення з АТ «Українська залізниця» значної суми середнього заробітку може негативно вплинути на виконання товариством своїх соціальних зобов`язань перед іншими працівниками. За його словами, на теперішній час товариство зазнає істотних фінансових втрат унаслідок систематичних руйнувань об`єктів залізничної інфраструктури в умовах збройної агресії, несе значні витрати на відновлення пошкоджених об`єктів, а також вимушене обмежувати окремі виплати працівникам, зокрема преміювання.
Окремо представник відповідача звернув увагу суду на те, що АТ «Українська залізниця» є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, забезпечує безперервне функціонування залізничного транспорту, здійснює перевезення населення, вантажів, військових формувань, гуманітарної допомоги та виконує інші критично важливі функції в умовах дії правового режиму воєнного стану (а.с. 83-134, 146-162). 

Рух справи.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а.с. 56).
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Ільчук О.С. підтримала позов з підстав викладених у ньому та у відповіді на відзив.
У судовому засіданні представник відповідача АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» - адвокат Килівник Р.С. заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві та запереченні. 

Обставини справи.
Позивачка ОСОБА_1 працювала в АТ «Укрзалізниця» на посаді головного фахівця планово-економічного відділу Департаменту технології перевезень та комерційної роботи АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , яка видана на ім`я позивачки ОСОБА_1 (а.с. 16).
Правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 як працівником та АТ «Українська залізниця» як роботодавцем, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими актами законодавства, що регулюють трудові правовідносини, а також Колективним договором між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України та профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки, дія якого поширюється на спірні правовідносини (а.с. 24-34).
Пунктом 2.2.10 Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації з надання працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
10.04.2023 року позивачка звернулась до АТ «Укрзалізниця» із заявою про надання їй щорічної відпустки тривалістю чотирнадцять днів з 24.04.2023 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 111).
11.04.2023 року позивачці ОСОБА_1 наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» за № 586 від 11.04.2023 року за період роботи з 01.10.2021 року по 30.09.2022 року надано основну щорічну відпустку з 24.04.2023 року по 07.05.2023 року включно, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Крім того, в наказі про надання відпустки вказано: «Виплату провести після окремого рішення правління» (а.с. 113).
Водночас окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято не було, що не спростовано відповідачем. 
В подальшому, позивачка ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та звернулась до АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» із заявою про звільнення за власним бажанням.
У відповідності до п. 2.2.9 колективного договору, при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі. Так у випадку стажу роботи від 10 років працівнику виплачується 3 (три) середньомісячні заробітки. Працівникам нагородженим за час роботи на залізничному транспорті знаком «Залізнична слава» трьох ступенів, яким присвоєно звання «Заслужений працівник транспорту», «Заслужений енергетик», «Заслужений зв`язківець», «Заслужений будівельник» та інші почесні державні звання, а також тим, які нагородженні орденами, розмір зазначеної допомоги збільшується в 2 рази.
Крім того, у відповідності до абз. 2 п. 2.2.9 колективного договору, при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права роботодавець виплачує додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років у розмірі п`яти середньомісячних заробітків.
20.12.2024 року позивачку ОСОБА_1 було звільнено з посади головного фахівця планово-економічного відділу Департаменту технології перевезень та комерційної роботи АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується: 1) наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» за № 3281/ос від 16.12.2024 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 23); 2) трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , яка видана на ім`я позивачки ОСОБА_1 (а.с. 16).
Як вбачається з наказу про звільнення, одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 11 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична справа» трьох ступенів та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років). Виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.).
При звільненні позивачці ОСОБА_1 було нараховано 132 206,54 грн., з яких виплачено 100 378,21 грн., що підтверджується повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (а.с. 124).
До складу вказаних сум входить: 17 891,59 грн. - оплата почасовиків, 7 156,64 грн. - надбавка за вислугу років, 2 683,74 грн. - премія за 12.2024 року, 3 083,94 грн. - премія за 10.2024 року, 3 936,15 грн. - премія за 11.2024 року, 140,39 грн. - індексація зарплати, 43 611,08 грн. - компенсація при звільненні, 5 000,00 грн. - грошова винагорода, 124,22 грн. - матеріальна допомога систематичного характеру, 12 456,10 грн. - компенсація при звільненні, 36 122,69 грн. - компенсація при звільненні, 52,50 грн. - вартість орденів, медалей, що підтверджується розрахунок заробітної плати за грудень 2024 року (а.с. 122, 124).
Не зважаючи на викладене, станом на дату звільнення (20.12.2024 року) позивачці не було здійснено виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, що не заперечувалось відповідачем.
У відповідності до витягу з протоколу засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-54/31 Ком.т. від 14 березня 2022 року, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було призупинено здійснення окремих виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами. Зокрема, пунктом 1.1.4 зазначеного рішення передбачено призупинення додаткових виплат, установлених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, у тому числі матеріальної допомоги. Виняток становили матеріальна допомога на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги, виплата яких могла здійснюватися за окремими рішеннями правління (а.с. 100-101, 102-107, 108).
У відповідності до листа АТ «Українська залізниця» № Ц-5-1.5-25/122-25 від 04.04.2025 року, на виконання протоколу засідання штабу АТ «Українська залізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-5-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Українська залізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення керівництва виплати одноразової допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені почергово (а.с. 125).

Оцінка суду
Щодо вимог про стягнення заборгованості по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової матеріальної допомоги при звільненні та додаткової матеріальної допомогу за сумлінну працю, суд зазначає таке.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 № 3356-XII зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Судом встановлено, що згідно з пунктом 2.2.10 Колективного договору, при кожному виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) (а.с. 24-30, 31-34).
Згідно з пунктом 1.4. Колективного договору, за спільною домовленістю сторін в Договір можуть вноситися зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим договором.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Таким чином, суд доходить висновку, що відтермінування АТ «Українська залізниця» виплати окремих видів матеріальної допомоги, передбачених колективним договором, фактично призвело до погіршення умов оплати праці позивачки, оскільки вона була позбавлена можливості отримати відповідні виплати у строки та на умовах, визначених колективним договором.
Як установлено судом, відповідач не повідомляв позивачку ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, посилаючись на те, що його дії відповідають положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 року та не потребують дотримання іншої процедури.
Однак суд не погоджується з такою правовою позицією відповідача.
Відповідно до пункту 1.4 Колективного договору, а також статті 9 КЗпП України, умови колективного договору є обов`язковими для сторін, які його уклали, та не можуть бути змінені роботодавцем в односторонньому порядку.
Внесення змін до колективного договору допускається виключно за взаємною згодою сторін колективно-договірного регулювання в порядку, передбаченому законодавством та самим колективним договором. Відтак роботодавець не наділений правом самостійно змінювати або призупиняти дію окремих положень колективного договору без дотримання встановленої законом процедури та без досягнення відповідної згоди із стороною працівників.
За таких обставин посилання відповідача на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не спростовують висновку суду про те, що відтермінування виплати матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, не може визнаватися правомірним лише з огляду на внутрішні рішення роботодавця, прийняті без внесення відповідних змін до колективного договору у встановленому законом порядку.
Крім того, рішення про зменшення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення було прийняте товариством 14.03.2022 року з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24.03.2022 року.
Таким чином, на момент ухвалення зазначеного рішення вказана норма закону ще не діяла, а отже посилання відповідача на неї як на правову підставу своїх дій є безпідставним, оскільки фактично ґрунтується на законі, який на той час не набрав чинності.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 (провадження № 61-8811св24).

Щодо суми заборгованості по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд зазначає таке.
Перевіривши наведений позивачкою розрахунок суми заборгованості, суд доходить висновку, що він не ґрунтується на умовах колективного договору та матеріалах справи, а тому не може бути покладений в основу судового рішення.
Так, визначаючи розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка та її представник виходили із ставки у розмірі 26 241,00 грн.
Разом із тим пунктом 2.2.10 Колективного договору АТ «Українська залізниця» передбачено, що при наданні працівникам апарату товариства щорічної відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів адміністрація виплачує матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Як убачається з розрахункового листа позивачки за 2023 рік, її посадовий оклад (місячна тарифна ставка) на момент виникнення права на відповідну виплату (квітень 2023 року) становив 21 686,00 грн.
Отже, при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення суд виходить саме з посадового окладу позивачки, який підтверджений належними і допустимими доказами, оскільки такий порядок прямо передбачений положеннями колективного договору.
За таких обставин суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 21 686,00 грн., тоді як вимога про її стягнення у сумі 26 241,00 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо сум заборгованості по виплаті одноразової матеріальної допомоги при звільненні та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, суд зазначає таке.
Інші розрахунки позивачки, зокрема щодо суми одноразової матеріальної допомоги у розмірі 237 242,30 грн. (39 540,38 грн. х 3 х 2), та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 197 701,90 грн. (39 540,38 грн. х 5), суд вважає обґрунтованими. 

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
У статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Роботодавець (АТ «Укрзалізниця») своєчасно не здійснив із працівником ( ОСОБА_1 ) розрахунок при звільненні, а саме не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення, одноразову та додаткову матеріальну допомогу, виплата яких прямо передбачена колективним договором. 
Таким чином відповідач не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачки сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2023 року у справі № 638/6855/20 (провадження № 61-4749св23).
З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими.
Водночас суд вбачає підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, у відповідності до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відтак суд враховує, що: 1) позивачка звернулась до суду з цим позовом у 05.03.2026 року, тобто зі спливом 1 року, 2 місяців та 14 днів після звільнення з роботи, яке мало місце 20.12.2024 року; 2) судом не було встановлено, що позивачка ОСОБА_1 станом на дату звільнення не була ознайомлена з Колективним договором чи не знала про те, що вона може звернутися до роботодавця з письмовою вимогою про виплату недоплачених їй сум; період затримки (прострочення) виплати відповідачем заборгованості перевищує 1 рік; 3) відповідач за власною ініціативою відстрочив виплати матеріальної допомоги позивачці, а тому факт порушення її прав та сума відповідної виплати були встановлені лише під час судового розгляду; 4) сума матеріальної допомоги, яка повинна була бути виплаченою позивачці при звільненні (461 185,20 грн.) є майже вдвічі більшою ніж визначена сума середнього заробітку позивачки за час затримки її виплати при звільненні (233 647,70 грн.).
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2024-2026 роки, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя (у 2025 році - 16,1 %, у 2026 році - 16,6 %).
Водночас суд враховує доводи відповідача про те, що задоволення позову може призвести до погіршення фінансового стану товариства, що, у свою чергу, може негативно вплинути на своєчасність виплати заробітної плати, премій та інших виплат працівникам АТ «Українська залізниця».
АТ «Українська залізниця» є підприємством, яке забезпечує безперервне функціонування залізничного транспорту, здійснює перевезення населення, вантажів, військових формувань, гуманітарної допомоги та виконує інші критично важливі функції в умовах дії правового режиму воєнного стану (а.с. 123), а тому це також може бути враховано судом під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України
З огляду на заявлену до стягнення суму середнього заробітку (233 647,70 грн.) у співвідношенні зі встановленим розміром заборгованості (461 185,20 грн.), характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 20 000,00 грн. 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо строків звернення до суду, суд зазначає таке.
Вирішуючи спір, суд перш за все повинен перевірити, чи дотримано позивачем строк звернення до суду, оскільки строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (подібний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).
У відповідності до вимог абз. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Як вбачається із наказу (розпорядження) № 3281/ос від 16.12.2024 року про припинення трудового договору (контракту), позивачка ОСОБА_1 ознайомилась з наказом 20.12.2024 року, тобто у день звільнення (а.с. 23).
Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інші заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 760/14696/16-ц (провадження № 61-2793св18).
Однак у рішенні Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) № 1-р/2025 вказано, що «Конституційний Суд України зазначає, що законодавець наділений дискрецією у визначенні строків звернення працівника до суду у трудових спорах і може встановлювати різні строки для різних категорій таких спорів з урахуванням характеру спірних правовідносин, правової природи вимог, тривалості або регулярності порушення, способу його виявлення, обсягу і складності доказування тощо.
Установлення строків звернення працівника до суду щодо вирішення трудового спору є допустимим лише за умови дотримання принципу домірності (пропорційності): вони мають бути застосовані з легітимною метою (юридична визначеність, ефективність судочинства), бути потрібними (захист від утрудненого доказування через плин часу) та не виходити за межі, виправдані в демократичному суспільстві. Окремим критерієм, що конкретизує пропорційність, є розумність установленого строку: його визнають конституційно допустимим лише тоді, коли він забезпечує реальну можливість звернення до суду, не створює надмірного чи несправедливого тягаря для особи та відповідає об`єктивним умовам суспільного життя на час ухвалення закону. Отже, строки звернення до суду мають забезпечувати ефективний судовий захист та застосовуватися пропорційно, не позбавляючи особу реальної можливості реалізувати своє право на судовий захист та захистити порушене право. Строки звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат відповідають вимогам Конституції України лише за умови, що вони не позбавляють сутності права на своєчасне одержання винагороди за працю; вони повинні бути вмотивовані легітимною метою юридичної визначеності й ефективності судочинства, залишати працівникові реальну і достатню можливість для звернення до суду, забезпечувати баланс інтересів працівника, роботодавця та суспільства.
Застосовуючи ці критерії до оспорюваних приписів Кодексу, Конституційний Суд України констатує: законодавець хоча й мав на меті дотримання юридичної визначеності та організації правосуддя, однак тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким.
Конституційний Суд України також зазначає, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю.»
Хоча Конституційний Суд України і не визнав не конституційною норму ч. 2 ст. 233 КЗпП, суд вважає за можливе послатись на мотивувальну частину даного рішення з огляду на обставини справи.
Так в наказі про звільнення роботодавець вказав: «Одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 11 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична справа» трьох ступенів та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років). Виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.) (а.с. 23). 
Крім того, в наказі про надання відпустки роботодавець вказав: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення: Так. Виплату провести після окремого рішення правління» (а.с. 113).
При цьому представник відповідача у відзиві послався на невиплату позивачці даних коштів при звільненні в зв`язку з тим, що виплати передбачені колективним договором, на які має право позивачка, призупинені і дане рішення повністю відповідає вимогам Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно прикінцевих положень якого, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Також представник відповідача не заперечував право позивачки ОСОБА_1 на отримання даних коштів, визнав обов`язок підприємства по їх сплаті і зазначив, що дані виплати будуть проведені після припинення воєнного стану.
Тобто порушення прав позивачки ОСОБА_1 є триваючим та фактично визнається відповідачем, однак з посиланням на введення воєнного стану та тимчасове призупинення таких виплати.
З врахування викладеного, триваючого порушення прав позивачки, мотивів рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-р/2025 щодо принципу пропорційності і захисту прав працівника, суд вважає, що позивачкою не пропущено строк звернення з даним позовом до суду, а посилання відповідача на норми ч. 2 ст. 233 КЗпП є помилковими.

Судові витрати.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2019 у справі 161/4985/17).
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору в частині вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку (а.с. 12-13), а позовні вимоги задоволені частково, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 196,96 грн. (233 647,70 грн. х 1 % = 2 336,48 грн., 2 336,48 грн. х 8,43 % = 196,96 грн.; де 233 647,70 грн. - ціна позову (сума середнього заробітку за час затримки), 20 000,00 грн. - сума задоволених позовних вимог), підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення заборгованості з виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 237 242,30 грн., заборгованість з виплати додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 197 701,90 грн., заборгованість з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 21 686,00 грн., а всього у сумі 456 630 (чотиста п`ятдесят шість тисяч шістсот тридцять) гривень 20 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 196 (сто дев`яносто шість) гривень 96 копійок.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

Суддя:         Осіпенко Л.М.