КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/6186/2026
справа №753/3139/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Слободянюком Андрієм Ігоровичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., дата складення повного рішення не зазначена,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору позики.
В обґрунтування позову вказує, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №753/15049/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Із обставин справи установлено, що 28 лютого 2019 року між ОСОБА_2 , як позичальником, та ОСОБА_3 , як позикодавцем, укладено договір позики грошових коштів в сумі 6 578 250,00 грн, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти та зобов`язалася повернути їх до 01 вересня 2019 року.
Вказує, що на дату укладення договору позики ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 
ОСОБА_1 вказує, що договір від 28 лютого 2019 року укладено без його відома та згоди, хоча цей правочин виходить за межі дрібного побутового.
Оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди на вчинення вказаного правочину, з посиланням на положення статей 60, 61, 65 СК України, статей 205, 215, 1047 ЦК України, просить визнати договір позики від 28 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , недійсним. Стягнути судові витрати.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що для укладення спірного договору одним із подружжя не вимагається згода другого з подружжя. Суд зазначив, що положення статті 65 СК України регулюють порядок розпорядження спільним майном подружжя, тоді як при укладенні договору позики позичальник не розпоряджається спільним майном, а лише набуває зобов`язання щодо повернення отриманих коштів. Право власності на позичені кошти виникає лише після їх одержання, тому укладення договору позики не є правочином щодо спільного майна подружжя.
Суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, відповідно до якого відсутність згоди другого з подружжя само по собі не є підставою для визнання недійсним договору позики, укладеного одним із подружжя.
Також суд установив, що позивач не довів факту порушення його прав чи законних інтересів унаслідок укладення оспорюваного договору. На думку суду, позивач не обґрунтував, яке саме його право було порушене укладенням договору позики між відповідачами, а обраний спосіб захисту не був належним та ефективним для відновлення будь-якого порушеного права.
Враховуючи відсутність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним та недоведеність обставин, на які посилався позивач, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмовив у їх задоволенні в повному обсязі.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Слободянюком А.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що 28 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , укладено договір позики на суму 6 578 250 грн. Договір укладений у простій письмовій формі без будь-якої згоди чоловіка позичальниці.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що для укладення договору позики одним із подружжя згода другого з подружжя не потрібна, посилаючись на те, що такий договір не пов`язаний із розпорядженням спільним майном. Такий висновок суперечить положенням статей 60, 61, 65 СК України, статей 355, 369 ЦК України та правовим висновкам Верховного Суду.
Зазначає, що відповідно до статті 60 СК України діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Частина 3 статті 61 СК України встановлює, що майно, одержане одним із подружжя за договором, укладеним в інтересах сім`ї, є об`єктом права спільної сумісної власності. Частини 2 та 3 статті 65 СК України передбачають право другого з подружжя оспорити договір, укладений без його згоди, якщо такий договір виходить за межі дрібного побутового правочину.
Предметом спірного договору є позика у розмірі 6 578 250 грн, що очевидно не є дрібним побутовим правочином. Суд першої інстанції не надав оцінки цій обставині та не перевірив дотримання вимог статті 65 СК України.
Звертає увагу, що письмової згоди на укладення договору позики скаржник не надавав, про існування договору не знав, а отримані кошти використовувалися не в інтересах сім`ї. 
Посилання відповідачки на використання позикових коштів у діяльності ТОВ «ТД «Наші двері» належними доказами не підтверджені. Жодних рішень загальних зборів товариства про залучення такої позики не приймалося, а сам договір укладався між фізичними особами, а не товариством. Доказів фактичного внесення коштів у господарську діяльність товариства відповідачкою не надано.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача. Про існування справи щодо стягнення боргу за договором позики позивачу стало відомо лише 15 січня 2025 року. Після цього ним вжито заходів для вступу у відповідний процес та подання самостійних вимог. Однак через порушення порядку автоматизованого розподілу матеріали спору фактично були роз`єднані між справами №753/15049/24 та №753/3139/25, що призвело до розгляду позову без усіх належних доказів.
Вказує, що відповідно до статей 14, 33 ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, позов третьої особи із самостійними вимогами підлягав передачі раніше визначеному судді у справі №753/15049/24. Недотримання цих вимог призвело до порушення принципу розгляду справи судом, встановленим законом, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19, від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, від 28 серпня 2019 року у справі №638/20603/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі №361/7130/15-ц
Мотивуючи наведеним, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
13 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_5 на апеляційну скаргу. 
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу посилається на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги.
Вказує, що апеляційна скарга не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України, оскільки скаржник зазначає себе визначає себе як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, хоча у справі №753/3139/25 він виступав позивачем, а третя особа із самостійними вимогами до участі у справі не залучалась.
Стверджує, що доводи апеляційної скарги про те, що договір позики є недійсним через відсутність згоди другого з подружжя, ґрунтуються на неправильному тлумаченні правової природи договору позики. Укладаючи договір позики як позичальник, ОСОБА_2 не розпоряджалася спільним майном подружжя, а лише вступила у зобов`язальні правовідносини.
З цих підстав суд першої інстанції обґрунтовано врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, згідно з яким для укладення договору позики одним із подружжя як позичальником згода другого з подружжя не вимагається.
Крім того, ОСОБА_1 не довів, яким саме чином оспорюваний договір порушує його права чи охоронювані законом інтереси. Під час розгляду справи він фактично підтвердив свою обізнаність про отримання ОСОБА_2 позики від ОСОБА_3 , зазначаючи лише про відсутність нотаріально посвідченої письмової згоди.
Відповідно до частини 2 статті 65 СК України діє презумпція згоди другого з подружжя на укладення договорів одним із подружжя. Більше того, фактична згода сторін на використання отриманих коштів підтверджується протоколом №3 позачергових загальних зборів учасників ТОВ «ТД «Наші двері» від 05 березня 2019 року, яким погоджено внесення отриманих за договором позики коштів до діяльності товариства. Учасниками товариства були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які володіли рівними частками та спільно здійснювали господарську діяльність.
Обставини щодо внесення позичених коштів до ТОВ «ТД «Наші двері» та використання їх у господарській діяльності установлені судом у справі №711/873/20, тому відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.
Твердження скаржника про необізнаність щодо укладення договору позики є необґрунтованими, оскільки він проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 , спільно володів та управляв підприємством, був обізнаний про його фінансовий стан та використання залучених коштів. За таких обставин він не міг не знати про джерело походження коштів, які були внесені до підприємства як поворотна фінансова допомога.
Безпідставними є доводи про фіктивність чи штучність договору позики. Реальність правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 встановлена рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року у справі №753/15049/24, яке набрало законної сили. Незважаючи на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд цієї справи, мав доступ до її матеріалів та користувався правничою допомогою адвоката, він не оскаржив зазначене рішення та не заявляв клопотань про проведення експертизи договору позики.
Звертає увагу, що спірний договір на сьогодні виконаний, а тому вимога про його визнання недійсним за відсутності доведеного порушення прав позивача не відповідає принципу ефективного способу захисту права.
Необґрунтованими є доводи скаржника щодо порушення порядку автоматизованого розподілу справ. Позов ОСОБА_1 був самостійним позовом про визнання договору недійсним, а не зустрічним позовом чи заявою третьої особи із самостійними вимогами у справі №753/15049/24. На момент подання позову він не набув процесуального статусу учасника справи №753/15049/24, тому присвоєння новому позову окремого номера №753/3139/25 відповідає вимогам Положення про автоматизовану систему документообігу суду.
Твердження скаржника про те, що частина доказів залишилася в іншій справі, не виправдовує їх неподання у цій справі. Відповідно до статті 83 ЦПК України позивач мав право та достатньо часу для подання всіх доказів під час розгляду справи, однак належним чином цим правом не скористався. Жодних клопотань про поновлення строку на подання доказів ним не заявлялося ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.
Мотивуючи наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.
5. Позиція учасників справи.
02 квітня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення адвоката Слободянюка А.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , щодо обставин у справі.
Щодо доводів про невідповідність апеляційної скарги вимогам статті 356 ЦПК України у зв`язку із неправильним визначенням процесуального статусу ОСОБА_1 , вказує, що такі твердження є безпідставними.
Позовна заява про визнання недійсним договору позики подавалася ОСОБА_1 у межах справи №753/15049/24, де він вступив у процес як третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору. Це підтверджується змістом позовної заяви, у якій міститься посилання на зазначений номер справи, а також матеріалами, поданими через підсистему «Електронний суд». Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року позов повернуто заявнику, однак постановою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року ухвалу скасовано та справу направлено для продовження розгляду. Отже, процесуальний статус ОСОБА_1 як третьої особи із самостійними вимогами визначався первісною позовною заявою та обставинами її подання.
Посилання відповідачки на відсутність порушення прав та інтересів ОСОБА_1 є помилковими, оскільки на момент укладення договору позики від 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до статей 69, 70 СК України та правових висновків Верховного Суду розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності. При поділі майна враховуються також борги подружжя та зобов`язання, що виникли в інтересах сім`ї.
Отже, укладення договору позики під час шлюбу без відома та згоди другого з подружжя безпосередньо впливає на майнові права ОСОБА_1 , оскільки створює майнові наслідки для подружжя та підлягає врахуванню під час поділу спільного майна.
Безпідставними є твердження про відсутність необхідності отримання згоди другого з подружжя. Предметом договору позики були грошові кошти в сумі 6 578 250 грн, що очевидно виходить за межі дрібного побутового правочину. 
Безпідставними є твердження відповідачки про існування згоди ОСОБА_1 , нібито підтвердженої протоколом №3 позачергових загальних зборів учасників ТОВ "ТД "Наші двері" від 05 березня 2019 року. 
Вказує, що будь-які рішення про необхідність отримання позики від ОСОБА_3 , її розмір, умови використання чи внесення до товариства загальними зборами учасників не приймалися. Крім цього, договір позики укладений між фізичними особами - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а не між позикодавцем та товариством. Належних доказів використання коштів саме у господарській діяльності товариства відповідачем не подано.
Крім цього, скаржник вказує, що спірний договір створений штучно з метою виведення коштів із складу спільного майна подружжя.
Посилання відповідача на справу №711/873/20 також не можуть свідчити про преюдиційність встановлених обставин, оскільки питання щодо внесення позикових коштів до ТОВ «ТД «Наші двері» по суті не розглядалося, заява була залишена без розгляду, склад учасників справ відрізнявся, а відповідні обставини не були предметом судового дослідження.
Твердження відповідача про припинення дії договору позики шляхом його повного виконання також є передчасними, оскільки половина майнового інтересу у спірних коштах, на переконання позивача, належить йому як колишньому чоловіку та досі не врегульована.
Вказує на необґрунтованість доводів щодо неподання доказів у справі №753/3139/25. Так, частина доказів уже містилася у матеріалах справи №753/15049/24 та була подана сторонами раніше. Закон не покладає на третю особу із самостійними вимогами обов`язок повторно подавати докази, які вже перебувають у матеріалах судової справи. Позивач подав усі додаткові документи, необхідні для розгляду спору.
Просить врахувати викладені доводи при ухваленні судового рішення.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Слободянюк А.І. в режимі відеоконференції підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.
Адвокат Архипенко О.А., який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки не повідомляв.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 , який не з`явився, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Слободянюка А.І., адвоката Архипенка О.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що 28 лютого 2019 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 6 578 250,00 гривень (245 000,00 доларів США) для використання у фінансово-господарській діяльності ТОВ "ТД "Наші двері", а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у строк, встановлений цим договором.
Згідно пункту 3 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 01 вересня 2019 року.
Згідно пункту 8 укладеного договору позикодавець ОСОБА_3 довів до відома ОСОБА_2 , а позичальник взяла до уваги той факт, що грошові кошти, що є предметом цього договору, не є спільною сумісною власністю подружжя (том 1 а.с. 133-134).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частин 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір позики як позичальник, не здійснювала розпорядження майном, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а лише набула цивільного зобов`язання щодо повернення одержаних коштів. Сам по собі факт укладення договору позики не є правочином щодо відчуження або розпорядження спільним майном подружжя.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про помилковість висновку суду щодо відсутності порушення прав позивача та уважає в цій частині висновки суду правильними з огляду на таке.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України право на судовий захист виникає лише у разі порушення, невизнання або оспорювання права чи законного інтересу особи.
Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору недійсним, позивач повинен довести не лише наявність передбачених законом підстав недійсності правочину, а й те, що саме цим правочином порушено його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес.
Разом із тим, позивач не навів належного правового обґрунтування того, яке саме його цивільне право порушене укладенням між відповідачами договору позики.
Саме по собі перебування сторін у шлюбі на момент укладення договору не свідчить про безумовне порушення прав другого з подружжя та не породжує підстав для визнання договору недійсним.
Крім цього, позов у справі №753/15049/24 пред`явлено ОСОБА_3 виключно до ОСОБА_2 а не до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя. Ухвалою від 10 квітня 2025 року провадження у справі закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову з підстав відсутності спору.
Установлені обставини свідчать про те, що позивачем не доведено, що оспорюваний ним договір впливає чи порушує інтереси позивача.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19 зауважив, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20).
Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 26 вересня 2024 року у справі № 703/141/23, від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21).
Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів наявності передбачених законом підстав для визнання договору позики недійсним.
Посилань на докази, які не були досліджені судом першої інстанції та спростовували б висновки суду, апеляційна скарга не містить.
Аргументи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норми статті 65 СК України відхиляються, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами, що оскаржуваний правочин був вчинений в інтересах сім`ї, і він несе відповідальність внаслідок його неналежного виконання. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку автоматизованого розподілу справ з таких підстав, оскільки порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду не установлено.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Слободянюком Андрієм Ігоровичем, залишити без задоволення. 

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 27 липня 2026 року. 

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова