П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/1869/26-Е	

Категорія 105000000	Головуючий у суді І інстанції: Ярема Х.С. час і місце ухвалення: 13:09, м. Одеса	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюк Г.В.	
суддів: 	Федусик А.Г.	
 	Шляхтицький О.І.	

при секретарі	Вишневській А.В.	

за участю сторін:	 	
позивач	ОСОБА_1 (паспорт)	
представник відповідача	Вірченко Ю.М. (витяг)	
представник 3-ї особи	Ейсмонт І.С. (посвідчення; довіреність)	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи його тим, що 10.12.2024 Приморським районним судом м. Одеси за результатами розгляду справи № 2-а-256/08 видано виконавчий лист, яким зобов`язано поновити її з 03.04.2007 на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури Одеської області з моменту звільнення. 27.01.2025 для виконання цього виконавчого листа Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 76985337. Однак протягом усього часу виконавчого провадження боржник Одеська обласна прокуратура фактично ухиляється від виконання судового рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 , посилаючись на видання наказів від 09.12.2021 про скасування наказу про звільнення, а також на те, що листом запропоновано ОСОБА_1 прибути для оформлення її працевлаштування. ОСОБА_1 вважає, що видання наказу від 09.12.2021 про скасування наказу про її звільнення 03.04.2007 не становить реального виконання судового рішення про поновлення на роботі, оскільки виконання має передбачати відновлення трудових прав працівника з фактичним допуском до роботи, визначенням робочого місця, функціональних обов`язків, включенням до штатного розпису та створенням умов для здійснення посадових повноважень, пропозицію зайняти можливо іншу вакантну посаду. Натомість з часу відкриття виконавчого провадження 27.01.2025 державний виконавець не вчинив жодних дій, передбачених Закону України «Про виконавче провадження», які б спонукали боржника до виконання рішення суду в частині поновлення на посаді. Водночас, якщо державний виконавець вважає, що рішення суду виконано боржником, то він мав би винести постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо рішення суду боржником не виконано, то державний виконавець зобов`язаний застосовувати заходи примусу. Інших варіантів закон не передбачає. Натомість державний виконавець протягом тривалого часу та станом на день звернення до суду з цим позовом постанову про закінчення виконавчого провадження не виніс, штраф за статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника не накладав, повідомлення до органів досудового розслідування не надсилав, фактичну перевірку виконання судового рішення не проводив.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (в особі Відділу примусового виконання рішень) у виконавчому провадженні №76985337, яка полягає у невжитті всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення суду. Зобов`язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у місячний строк з дати набрання рішенням законної сили: - провести повну та фактичну перевірку виконання виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2024 у справі №2-а-256/08; - у разі встановлення невиконання боржником - винести постанову про накладення штрафу на боржника відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження»; - у разі повторного невиконання боржником - накласти штраф у подвійному розмірі, направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до органів досудового розслідування; - прийняти одне з процесуальних рішень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» - винести постанову про закінчення виконавчого провадження або продовжити проведення виконавчого провадження.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що оскаржуючи дії державного виконавця до Департаменту, позивачка звертається до органу державної виконавчої служби, який не є відповідним щодо судового спору за правилами встановленими пунктом 3 частини 2 статті 287 КАС України. Отже, суд першої інстанції не встановив, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 . Крім того, приймаючи рішення про зобов`язання відповідача здійснити заходи примусового виконання у виконавчому провадженні суд першої інстанції вийшов за межі повноважень. Адміністративні суди не здійснюють безпосереднє адміністрування діяльності державних органів та не втручаються в їх внутрішню розпорядчу діяльність, якщо це не призводить до реального порушення прав та інтересів осіб. У скаргах до Мін`юсту позивачка не посилалась на накази боржника якими її поновлено на роботі та визначено робоче місце, не скаржилась на те, що її не допускають до приміщенні прокуратури, не допускають до робочого місця, не нараховують заробітну плату тощо. У скаргах до Мін`юсту позивачка просила припинити бездіяльність посадових осіб у державної виконавчої служби, допущену у ВП № 76985337 та вжити вичерпних дій для своєчасного, належного виконання судового рішення, але у позовній заяві вимагає суд зобов`язати Департамент здійснити примусові заходи до відповідача.
ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, позивач зазначає, що посилаючись на те, що позивачка не згодна з інформацією, викладеною у листі, апелянт намагається звести спір до оскарження окремого документа. Однак предметом цього адміністративного позову є бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні, а не зміст чи правомірність окремого листа або відповіді. Посилання відповідача на відповідність наказу Одеської обласної прокуратури від 09.12.2021 № 2605к резолютивній частині судового рішення не свідчить про фактичне виконання такого рішення, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду виконання має оцінюватися не лише за формальною відповідністю акту, а за реальним відновленням порушеного права.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2026 року було залучено до участі у справі Одеську обласну прокуратуру в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Одеською обласною прокуратурою були надані пояснення по справі у яких остання зазначила, що постановою Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 2-а-256/08 вже надано оцінку діям Одеської обласної прокуратури при виконанні судових рішень у цій справі. Зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що Одеською обласною прокуратурою при виданні наказу від 09.12.2021 № 2605к здійснювалися дії, направлені на поновлення трудових прав, настільки, наскільки це можливо та повернення позивача у найбільш наближений стан, який існував до порушення її прав через незаконне звільнення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що в квітні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду (справа №2-а-256/08) з позовом до Прокуратури Одеської області (правонаступник Одеська обласна прокуратура), Генеральної прокуратури України (правонаступник Офіс Генерального прокурора). Просила: скасувати наказ № 131 від 03.04.2007 про притягнення до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення із займаної посади та з органів прокуратури; поновити на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва в суді та захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень прокуратури області з моменту звільнення; стягнути з прокуратури Одеської області заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з прокуратури Одеської області та Генеральної прокуратури України моральну шкоду.
За результатами розгляду справи №2-а-256/08 Приморським районним судом м. Одеси 10.12.2024 видано виконавчий лист, яким зобов`язано з 03.04.2007 поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури Одеської області з моменту звільнення.
За заявою стягувача ОСОБА_1 27.01.2025 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження № 76985337 з виконання зазначеного виконавчого листа, де боржником є Одеська обласна прокуратура.
Після отримання постанови від 27.01.2025 боржник - Одеська обласна прокуратура листом від 20.02.2025 повідомив державного виконавця, що наказом Одеської обласної прокуратури від 09.12.2021 №2605к скасовано наказ прокурора Одеської області від 03.04.2007 №131 про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури Одеської області та з органів прокуратури та поновлено на зазначеній посаді.
03.03.2025 державний виконавець направив боржнику письмову вимогу про надання інформації з виконання рішення суду.
13.03.2025 Одеська обласна прокуратура листом повідомила державного виконавця, що рішення суду повністю виконано, а саме наказом Одеської обласної прокуратури від 09.12.2021 №2605к скасовано наказ прокурора Одеської області від 03.04.2007 № 131 про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури Одеської області та з органів прокуратури, поновлено ОСОБА_1 на цій посаді з 03.04.2007.
10.09.2025 державний виконавець знову направив боржнику вимогу про надання інформації про виконання рішення суду.
Листом від 19.09.2025 Одеська обласна прокуратура повідомила державного виконавця про звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа №2-а-256-08 таким, що не підлягає виконанню внаслідок добровільного виконання судового рішення у справі № 2-а-256-08 шляхом видання наказу від 09.12.2021 № 2605к про поновлення ОСОБА_1 . 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2025 в задоволенні заяви відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2025 апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено частково, а ухвалу від 20.08.2025 змінено шляхом зміни мотивувальної її частини.
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 10.02.2025 за заявою ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням за виконанням судових рішень в адміністративній справі №2-а-256/08 зобов`язано Одеську обласну прокуратуру на підставі до ст. 382 КАС України подати у десятиденний термін до Приморського районного суду міста Одеси звіт про виконання судових рішень у справі №2-а-256/08.
14.01.2026 державний виконавець звернувся до суду із запитом щодо розгляду звіту. Станом на 25.02.2026 відповідь не надано.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі не виконано, виконавче провадження не закінчено, а державний виконавець самостійно і добровільно нічого для цього не вчиняє, суд вважає, що є підстави для зобов`язання державного виконавця в судовому порядку вчинити дії, передбачені ст. 63 Закону 1404-VIII, тобто вимагати виконання рішення суду у відповідний строк, засвідчувати виконання чи невиконання рішення суду складанням відповідних актів, а у разі невиконання накладати штрафи на боржника та у разі повторного невиконання - ініціювання кримінальну відповідальність боржника за ухилення від виконання рішення суду.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів. Невчинення державним органом чи його посадовою особою необхідних дій у межах компетенції є підставою для визнання такої бездіяльності неправомірною.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».
Згідно з ч.1 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ст. 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 65 Закону встановлює порядок виконання рішення про поновлення на роботі. Так, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з ст. 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Тобто, законодавство передбачає у разі не виконання рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії (зокрема, рішення про поновлення на роботі) виконавець може зокрема: здійснити обов`язкову перевірку фактичного виконання рішення; скласти відповідні акти на підтвердження виконання чи невиконання рішення; накласти штраф у разі невиконання рішення; встановити строки виконання; ініціювати кримінальну відповідальність у випадках повторного невиконання рішення.
10.12.2024 судом видано виконавчий лист, яким зобов`язано поновити з 03.04.2007 ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури Одеської області.
Виконавче провадження на підставі цього виконавчого листа відкрито 27.01.2025.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Одеської обласної прокуратури від 09.12.2021 скасовано наказ прокурора Одеської області від 03.04.2007 про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновлено на цій посаді з 03.04.2007.
Тобто, ці обставини мали місце ще до відкриття виконавчого провадження.
Натомість 27.01.2025 державний виконавець відкрив виконавче провадження, що зумовлює вчинення певних виконавчих дій.
Так, судом з`ясовано, що уже під час відкрито виконавчого провадження державним виконавцем протягом майже 1 року вчинено такі дії: дві письмові вимоги до боржника, направлено лист в суд з приводу того чи подав боржник звіт про виконання судового рішення. В основному відповідач порядок своїх дій у виконавчому провадженні мотивує очікуваннями від подання боржником звіту до суду. 
Разом з тим, слід зазначити, що державний виконавець є самостійною посадовою особою органу державної виконавчої служби, який наділений рядом конкретних повноважень спрямованих для спонукання боржника до примусового виконання рішення суду. Повноваження державного виконавця жодним чином не обмежуються обов`язком боржника подати до суду звіт про виконання судового рішення. Це різні процедури (виконавче провадження і зобов`язання подати звіт до суду), які діють самостійно. Предмет цього спору не стосується судового контролю за виконанням рішення суду (ст.ст. 381-1, 382 КАС України).
Водночас відповідач погоджується, що з 27.01.2025 й дотепер стягувач фактично не поновлена на посаді, не зарахована до штату, не отримує заробітну плату, тощо. 
Отже, не виконання боржником рішення суду (яке перебуває на примусовому виконанні) в частині поновлення стягувача на посаді обумовлено саме пасивними діями органу державної виконавчої служби. 
Оскільки, виконавчий лист на примусовому виконанні перебуває майже біля року, державний виконавець міг, і повинен був вчиняти необхідні дії для виконання рішення суду. 
Натомість, відповідач обмежився письмовою перепискою з боржником та очікуваннями, що боржник подасть звіт до суду про виконання рішення суду. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що дії відповідача мають ознаки протиправної бездіяльності у ВП№76985337, що полягає у невжитті всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення суду.
При цьому, слід зазначити, що у разі фактичного виконання рішення суду статтею 39 Закону 1404-VIII передбачено обов`язкове винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження. У ВП №76985337 така постанова державним виконавцем не виносилась. Отже, державний виконавець цим підтверджує, що є підстави щось вчиняти для спонукання боржника до виконання рішення суду. Рішення суду не може вважатись виконаним поки виконавець не винесе відповідної постанови, а відсутність такої постанови, у разі твердження відповідача про повне виконання рішення суду, є свідченням його протиправної бездіяльності.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
17.07.1997р. Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень ст.9 Конституції України.
За змістом ст.32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. 
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
При цьому, посилання апелянта на відповідність наказу Одеської обласної прокуратури від 09.12.2021 № 2605к резолютивній частині судового рішення не свідчить про фактичне виконання такого рішення, оскільки виконання має оцінюватися не лише за формальною відповідністю акту, а за реальним відновленням порушеного права. 
Саме по собі видання наказу про поновлення не підтверджує виконання рішення за відсутності фактичного допуску до роботи, визначення робочого місця та забезпечення можливості виконання посадових обов`язків з правом отримання заробітної плати за їх виконання. 
При цьому, відсутність окремого судового рішення в межах процедури судового контролю не є та не може бути підставою для невчинення державним виконавцем виконавчих дій, оскільки обов`язок забезпечити примусове виконання рішення виникає безпосередньо з виконавчого документа і не ставиться у залежність від додаткових процесуальних процедур.
Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, слід враховувати, що Законом України №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом України №1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі не виконано, виконавче провадження не закінчено, а державний виконавець самостійно і добровільно нічого для цього не вчиняє, це є підставою для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року по справі № 522/1869/26-Е, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький