ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 583/5039/25
провадження № 61-7156св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Довженко Валерій Іванович, на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 січня 2026 року у складі судді Плотникова Н. Б. та постанову Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року у складі колегії суддів Щербаченко М. В., Сидоренко А. П., Сізова Д. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 22 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 21.03.2025-100000090, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 11 000,00 грн на строк 168 днів до 05 вересня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами: за процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів користування кредитом, та процентною ставкою «Економ» у розмірі 0,5 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів; зі сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 5 % від суми кредиту, що становить 550,00 грн, та комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 550,00 грн у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. 
Відповідач підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав. Станом на час звернення до суду з позовом утворилася заборгованість у розмірі 28 490,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 000,00 грн, за процентами - 11 550,00 грн, комісії - 1 100,00 грн, неустойки - 4 840,00 грн. 
На підставі викладеного ТОВ «Споживчий центр» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2025 року № 21.03.2025-100000090 у розмірі 28 490,00 грн та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 20 січня 2026 року позов ТОВ «Споживчий центр» задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2025 року у розмірі 23 650,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 11 000,00 грн; відсотки - 11 550,00 грн; комісія за обслуговування - 1 100,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів факт укладення між сторонами кредитного договору, виконав обов`язок щодо перерахування на указану відповідачем картку кредитних коштів в сумі 11 000,00 грн, водночас відповідач не спростував того, що він не використовував одноразовий ідентифікатор для підписання електронного кредитного договору, належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, своєчасно кредитні кошти та відсотки товариству не повернув. 
Місцевий суд керувався тим, що факт підписання та укладення кредитного договору підтверджується наданими позивачем паспортом споживчого кредиту, пропозицією про укладення договору (оферта), заявкою кредитного договору, відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які були підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Крім того, позивачем було проведено ідентифікацію користувача за допомогою центрального вузла Системи BankID Національного банку України. 
З посиланням на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої, зокрема, у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання останній звільняється від сплати неустойки, місцевий суд відмовив у стягненні неустойки у розмірі 4 840,00 грн за прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Довженко В. І., оскаржив його в апеляційному порядку.
У апеляційній скарзі зазначав, що у справі відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження факту укладення кредитного договору. 
Також посилався на те, що ОСОБА_1 та його представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи 20 січня 2026 року, справу розглянуто за відсутності відповідача, чим порушено право на справедливий судовий розгляд.
Сумський апеляційний суд постановою від 23 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. 
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 січня 2026 року залишив без змін.
Апеляційний суд, ураховуючи сукупність доказів, що містяться в матеріалах справи, аргументи відповідача щодо суті спору, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач виконав свій обов`язок за кредитним договором, зокрема надав позичальнику кредит, а ОСОБА_1 не виконав обов`язку з повернення кредитних коштів. 
ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, які б могли підтвердити його доводи та заперечення вимог позивача стосовно неукладення кредитного договору, неотримання кредиту.
Відповідач не посилався на те, що його персональні дані були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені. 
Жодних пояснень наявності в інформаційному повідомленні позичальника та спірному кредитному договорі від 22 березня 2025 року персональних даних відповідача, які чітко ідентифікують його як учасника правочину, та які збігаються із персональними даними ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, у заявах по суті справи відповідач не надав.
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача щодо розгляду судом першої інстанції справи без участі відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені.
Керувався тим, що судова повістка про виклик у судове засідання, призначене на 20 січня 2026 року, доставлена 17 грудня 2025 року до електронного кабінету представника відповідача адвоката Довженка В. І., тому відповідно до положень частини п`ятої статті 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважається, що указана повістка вручена і відповідачеві. 
При цьому судова повістка вручена більше ніж за місяць до дати судового засідання, тобто з дотриманням строків, передбачених частиною п`ятою статті 128 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2026 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Довженко В. І., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах положень Закону України «Про електронну комерцію», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідного Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України та Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг у контексті належних доказів, на підставі яких суд встановлює факт надання кредитних коштів за кредитним договором, укладеним у електронному виді.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які у розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджують факт видачі позичальнику кредитних коштів, та не довів факту укладення договору у електронній формі. 
Також заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу за відсутності відповідача та його представника, не повідомлених належним чином про дату, час та місце слухання справи. У такий спосіб відповідач обґрунтовує підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надіслано.
Рух справи у суді касаційної інстанції
У травні 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Довженко В. І., на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року. 
Верховний Суд ухвалою від 29 липня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У серпні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 21.03.2025-100000090 в електронній формі, підписаний останнім за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію».
У заявці кредитного договору від 22 березня 2025 року № 21.03.2025-100000090 (кредитної лінії) міститься інформація про особу позичальника, зокрема дата народження, індивідуальний податковий номер, паспортні дані, адреса проживання, реквізити платіжного засобу. В заявці міститься бажаний розмір суми кредиту, строк кредиту, розмір комісії та процентів за користування кредитними коштами тощо (а. с. 34).
Відповідно до інформаційного повідомлення ОСОБА_1 , позичальник зазначив контактні номери його мобільних телефонів, інформацію про місце роботи, контактні дані третіх осіб, з якими може взаємодіями позикодавець під час врегулювання простроченої заборгованості тощо (а. с. 37).
Згідно з договором від 04 січня 2024 року № ФК-П-2024/01-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (далі - ТОВ «Універсальні платіжні рішення») зобов`язалося надавати ТОВ «Споживчий центр» послуги з виконання платіжних операцій (а. с. 38-42).
Відповідно до довідки від 15 жовтня 2025 року № 52-1510 ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 22 березня 2025 року перерахувало кошти на платіжну картку клієнта на суму 11 000,00 грн, номер картки 5168ХХХХХХХХ8576, номер транзакції у системі iPay.ua - 687900036, призначення платежу: видача за договором кредиту № 21.03.2025-100000090 (а. с. 14).
Кошти у сумі 11 000,00 грн перераховано на картку, яка вказана у заявці кредитного договору № 21.03.2025-100000090 (кредитної лінії).
Кредитний договір з усіма додатками, які є його невід`ємно частиною, підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е455, направленим смс?повідомленням на вказаний у договорі фінансовий номер. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша статті 1066 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Споживчий центр» посилалося на те, що ОСОБА_1 на підставі укладеного 22 березня 2025 року з ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору (оферти) № 21.03.2025-100000090 отримав кредит у розмірі 11 000,00 грн на строк 168 днів до 05 вересня 2025 року, та зобов`язався сплатити проценти за користування ним, комісію у розмірі 5 % від суми кредиту та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 550,00 грн. Позичальник підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на час звернення до суду з позовом утворилася заборгованість у розмірі 28 490,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 000,00 грн, за процентами - 11 550,00 грн, комісії - 1 100,00 грн, неустойки - 4 840,00 грн.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, належним чином оцінивши надані позивачем докази, вважали доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору в електронному вигляді, фактичну видачу коштів кредитором боржнику та неналежного виконання позичальником свого обов`язку з повернення кредитних коштів.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц).
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах положень Закону України «Про електронну комерцію», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у контексті належних доказів, на підставі яких суд встановлює факт надання кредитних коштів за кредитним договором, укладеним у електронному виді, та сам факт його укладення. 
Обставиною необхідності формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо вказаних питань заявник обґрунтовує наявність підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі.
Водночас Верховний Суд, зокрема, у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23, викладав висновки щодо застосування у спорах про стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними в електронній формі, положень законів України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», зокрема, у контексті доведення факту укладення кредитного договору у електронному виді та надання кредитних коштів.
Так, Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23 зазначив, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене Законом України «Про електронну комерцію». де міститься також і його визначення.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас згідно з пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Підпис одноразовим ідентифікатором - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Після отримання ця комбінація має бути введена особою в спеціальне поле на веб-сторінці, і фактично її введення прирівнюється до підписання договору з боку авторизованої особи.
Загалом електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
У справі, яка переглядається, суди встановили, що факт підписання та укладення кредитного договору підтверджується паспортом споживчого кредиту, пропозицією про укладення договору (оферта), заявкою кредитного договору, відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які були підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора Е455. 
Інформація про підписання позичальником вказаних документів одноразовим ідентифікатором зазначена у їх електронних примірниках, наданих суду позивачем.
Встановлено, що одноразовий ідентифікатор відповідач отримав за допомогою смс-коду, надісланого на телефонний номер, який зазначений у договорі. Ідентифікація користувача ОСОБА_1 здійснена за допомогою центрального вузла Системи BankID Національного банку України. 
Факт перерахування кредитних коштів  ОСОБА_1 підтверджується довідкою від 15 жовтня 2025 року № 52-1510 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до якої 22 березня 2025 року на платіжну картку клієнта перерахувало кошти на суму 11 000,00 грн, номер картки 5168ХХХХХХХХ8576, номер транзакції у системі iPay.ua - 687900036, призначення платежу: видача за договором кредиту № 21.03.2025-100000090. 
Водночас ОСОБА_1 , заперечуючи проти факту укладення договору та отримання коштів, не надав суду жодних доказів на спростування вказаних обставин, не посилався на те, що його персональні дані були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, не спростував, що банківська картка, на яку зараховано кредитні кошти у сумі 11 000,00 грн, та номер телефону, використаний для підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, належать йому. 
За подібних правовідносин Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалив нове судове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Отже, не підтвердилася доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах положень Закону України «Про електронну комерцію» у контексті доведення факту укладення кредитного договору у електронному виді та факту видачі кредитних коштів, а також про неправильне застосування апеляційний судом наведених норм матеріального права.
Щодо доводів касаційної скарги про відсутність належного повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце судового засідання, що є обов`язковою підставою касаційного оскарження судових рішень за пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, слід зазначити таке.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи убачається, що Охтирський міськрайонний суд Сумської області ухвалою від 03 листопада 2025 року відкрив провадження у справі та призначив до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 48).
Інтереси відповідача  ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій представляв адвокат Довженко В. І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 17 листопада 2025 року № 17/11/25, ордеру на надання правничої допомоги від 17 листопада 2025 року № 1837407 (а. с. 54). 
Відповідач через представника Довженка В. І. скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, поданого через підсистему «Електронний суд» (а. с. 90-101). Також до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» адвокат Довженко В. І. подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника (а. с. 80, 81).
З апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» звернувся відповідач через представника Довженка В. І., зазначивши однією з підстав апеляційного оскарження неналежне його повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції. 
Доводам відповідача щодо неналежного його повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції надана оцінка судом апеляційної інстанції.
Апеляційний суд відхилив зазначені доводи, оскільки судова повістка про виклик у судове засідання, призначене на 20 січня 2026 року, доставлена 17 грудня 2025 року до електронного кабінету представника відповідача адвоката Довженка В. І., тому відповідно до положень частини п`ятої статті 130 ЦПК України вважається, що указана повістка вручена і відповідачеві. 
Згідно з частинами першою, другою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.
Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).
Вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів в суді, є правом особи (відповідача), але правом, яке передбачає також настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для відповідача. Незнання цього не звільняє від настання цих наслідків. 
Для суду наявність представника відповідача у судовому процесі має ті самі процесуальні наслідки, що й участь безпосередньо відповідача. Слід пам`ятати, що відповідач може брати участь одночасно з представником, зокрема й отримувати судові рішення та інші процесуальні документи, проте, участь представника дає суду достатні підстави комунікувати з ним у визначений процесуальним законом спосіб, що, відтак, впливає на реалізацію прав та обов`язків особи, інтереси якої цей представник (адвокат) репрезентує.
Матеріали справи свідчать, що про дату, час і місце судового засідання в суді першої інстанції, призначеного на 20 січня 2026 року, та судового засіданняв суді апеляційної інстанції, призначеного на 23 квітня 2026 року, в яких було ухвалено оскаржувані судові рішення, представник відповідача адвокат Довженко В. І. був повідомлений за допомогою підсистеми «Електронний суд», що підтверджується відповідними довідками судів.
Крім того, 23 квітня 2026 року представник відповідача адвокат Довженко В. І. надіслав до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника (а. с. 179).
З огляду на викладене колегія суддів виснує, що права ОСОБА_1 , який скористався своїм правом і брав участь у судових засіданнях через представника Довженка В. І., на подання доказів жодним чином судами не порушені, а відповідні доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу за відсутності відповідача та його представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не підтвердилися.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Довженко Валерій Іванович, залишити без задоволення.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв