Справа № 462/1062/26 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І. 
Провадження № 22-ц/811/1264/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 липня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В. 
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Телішевського Івана Даниловича на ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 березня 2026 року в складі судді Котормуса Т.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно,-
встановив:

У лютому 2026 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Телішевський І.Д., звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради, ЛМР, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, просив суд визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на такі об`єкти нерухомого майна:
- земельну ділянку площею 0,0843 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер – 4622182300:02:002:0269, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 346620546221, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року індексний № 20897978, виданого державним реєстратором Сирко Г.Я.;
- житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно – 25345118, який належав спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності – ? частка відповідно до рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.11.2011 р. в справі № 2-1868/11р., та ? частка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 жовтня 1997 р., виданого державним нотаріусом Кам`янка-Бузької нотаріальної контори Капуш І.М. у спадковій справі № 39/97, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2355;
- земельну ділянку площею 0, 2295 га для ведення особистого селянського господарства в с. Хренів, кадастровий номер - 4622182300:02:002:0270, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – 346662546221, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року індексний № 20900550, виданого державним реєстратором Сирко Г.Я.;
- земельну ділянку площею 4, 9645 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 076497 від 10.03.2006 року, виданого на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької райдержадміністрації від 09.01.2004 року № 6, і яка згідно плану меж земельної ділянки, зображеного на звороті державного акта, складається з двох земельних ділянок – ділянки № НОМЕР_1 площею 4,5377 га кадастровий номер 4622182300:09:000:0144 та ділянки № НОМЕР_2 площею 0,4266 га кадастровий номер 4622182300:09:000:0332;
- 1/7 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_3 від 25.07.1996 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 508 від 25.07.1996 року, яка зареєстрована Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записана у реєстрову книгу за № 15187.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2026 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно – передано за підсудністю до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області. 
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської бласті від 23 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно залишено без руху з тих підстав, що позивачем не подано до суду належних доказів, які б достовірно підтверджували вартість кожного з об`єктів нерухомого майна та дозволяли дійти обґрунтованого висновку про те, що саме це майно становить основну його частину, а відсутність у матеріалах справи вказаного документу щодо вартості нерухомо майна, право власності на яке просить визнати позивачка, безпосередньо впливає на визначення підсудності вказаної справи.
Оскаржуваною ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно визнано неподаною і повернуто позивачу.
Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подав адвокат Телішевський І.Д., вважає незаконною, необгрунтованою, такою, що перешкоджає подальшому провадженню в справі. 
Доводи апеляційної скарги обгрунтовано тим, що позивачем не порушено вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України, оскільлки жодною правовою нормою чинного законодавства України не передбачено обов`язку позивача надавати суду разом з позовною заявою доказів вартості спірного майна, в тому числі і з метою визначення виключної підсудності, згідно ст. 30 ЦПК України. 
Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний подати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги. 
Позивачка надала всі наявні в неї докази на підтвердження своїх вимог. Доказів, які б підтверджували вартість спірного майна, в позивачки немає, відтак, вона не могла долучити до позовної заяви неіснуючі докази. Тому вважає, що у суду відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху та в подальшому повернення позовної заяви. 
Додає, що постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, Залізничний районний суд м. Львова вказав, що більша частина об`єктів нерухомого майна знаходиться саме в Кам`янка-Бузькому районі, а відтак спір підлягає вирішенню саме цим судом. Вказана ухвала не оскаржувалася, а оскільки спори про підсудність не допускаються, то така справа повинна бути прийнята Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області. 
Просить скасувати ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 березня 2026 року, справу направити до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області для продовження розгляду справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не усунула недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху, у встановлений судом строк. Зокрема, суд зазначив, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачкою самостійно визначено вартість спірного нерухомого майна та зазначено доводи щодо співвідношення такого майна між собою. Водночас, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної вартості позивачкою, ні при поданні позову, ні на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, не подано.
Однак, саме лише посилання сторони позивачки на відсутність прямої норми щодо обов`язку подання доказів вартості майна, не звільняє її від процесуального обов`язку доведення тих обставин, на які вона посилається, зокрема щодо вартості майна, яка має істотне значення для правильного вирішення спору, а тому заперечення представника позивача у цій частині, суд відхилив.
Суд також врахував, що відповідно до принципів цивільного судочинства та положень ЦПК України, суд не наділений повноваженнями самостійно збирати докази замість сторін, а також не може визначати вартість спірного майна без наявності належних доказів, поданих учасниками справи.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком місцевого суду.
Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного розгляду є лише процесуальне питання від вирішення якого залежить виключно можливість продовження розгляду даної справи Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області, як судом першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги чи інші обставини, що стосуються суті правовідносин між сторонами, оскільки таким може бути надана правова оцінки лише під час вирішення спору (позову) по суті.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно із положеннями ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Відповідно до приписів статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Відповідно до п.п 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.
Частинами 4, 5 ст. 177 ЦПК України передбачено обов`язок позивача додати до позовної заяви документи, що підтверджують сплату судового збору та інші документи, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. При цьому позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. 
Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
У даній справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів Новояричівської селищної ради, ЛМР, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на такі об`єкти нерухомого майна: 
- земельну ділянку площею 0, 0843 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер – 4622182300:02:002:0269, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 346620546221, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року індексний № 20897978, виданого державним реєстратором Сирко Г.Я.;
- житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно – 25345118, який належав спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності – 1/2 частка відповідно до рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07.11.2011 р. в справі № 2-1868/11р., та 1/2 частка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 жовтня 1997 р., виданого державним нотаріусом Кам`янка-Бузької нотаріальної контори Капуш І.М. у спадковій справі № 39/97, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2355;
- земельну ділянку площею 0, 2295 га для ведення особистого селянського господарства в с. Хренів, кадастровий номер - 4622182300:02:002:0270, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – 346662546221, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року індексний № 20900550, виданого державним реєстратором Сирко Г.Я.;
- земельну ділянку площею 4, 9645 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 076497 від 10.03.2006 року, виданого на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької райдержадміністрації від 09.01.2004 року № 6, і яка згідно плану меж земельної ділянки, зображеного на звороті державного акта, складається з двох земельних ділянок – ділянки № НОМЕР_1 площею 4, 5377 га кадастровий номер 4622182300:09:000:0144 та ділянки № НОМЕР_2 площею 0, 4266 га кадастровий номер 4622182300:09:000:0332;
- 1/7 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_3 від 25.07.1996 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 508 від 25.07.1996 року, яка зареєстрована Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записана у реєстрову книгу за № 15187.
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської бласті від 23 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно залишено без руху з тих підстав, що позивачем не подано до суду належних доказів, які б достовірно підтверджували вартість кожного з об`єктів нерухомого майна та дозволяли дійти обґрунтованого висновку про те, що саме це майно становить основну його частину, а відсутність у матеріалах справи вказаного документу щодо вартості нерухомо майна, право власності на яке просить визнати позивачка безпосередньо впливає на визначення підсудності вказаної справи.
Слідуючи змісту ухвали, суд дійшов висновку, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України.
25.03.2026 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву на виконання ухвали суду від 23.03.2026 про залишення позову без руху, в якій вказано, що жодною правовою нормою чинного законодавства України не передбачено обов`язку позивача надавати суду разом з позовною заявою доказів вартості спірного майна. Крім того, питання підсудності вже вирішене у встановленому порядку і повторно вирішуватися судом не може.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно», а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.
За наведеного, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, а також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).
У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, договірної, альтернативної або підсудності пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
У справі, що розглядається, Залізничний районний суд м. Львова передаючи справу за підсудністю до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області виходив з того, що основна частина об`єктів нерухомого майна, щодо яких виник спір, розташовані на території Кам`янка-Бузького району Львівської області. 
Вказана ухвала набрала законної сили та відповідно до ст. 31 ЦПК України є обов`язковою для суду, до якого передано справу.
Колегія суддів звертає увагу, що повернення справи, яка передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, не передбачено процесуальним законом, оскільки така справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Отже, після того, як Залізничний районний суд м. Львова прийняв рішення про підсудність справи Кам`янка-Бузькому районному суду Львівської області, останній зобов`язаний був прийняти справу до свого провадження та вирішити питання про відкриття провадження. 
Вимога суду про надання доказів вартості майна для підтвердження підсудності є формальною та такою, що суперечить встановленим правилам, оскільки підсудність справи вже визначена ухвалою суду, яка набрала законної сили.
Таким чином, на переконання судової колегії, суд першої інстанції неправильно залишив позовну заяву без руху з підстав ненадання позивачем доказів вартості майна та в подальшому повернув її, що призвело до порушення права позивача на доступ до правосуддя.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Телішевського Івана Даниловича задовольнити.
Ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тектсу постанови.

Повний текст постанови складений 21 липня 2026 року.

Головуючий       А.В. Ніткевич

Судді         С.М. Бойко

С.М. Копняк