ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/630/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Приватного підприємства ''Івано-Франківська редакція газети "Кнайпа", 
до відповідача: Загвіздянської сільської ради, 
про визнання права власності на земельну ділянку

за участю від позивача: Вадюк Василь Іванович. 

ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство ''Івано-Франківська редакція газети "Кнайпа" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Загвіздянської сільської ради про припинення права комунальної власності Загвіздянської сільської територіальної громади в особі Загвіздянської сільської ради на земельну ділянку площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, що знаходиться в урочищі ''Рінь'' у селі Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, що знаходиться в урочищі ''Рінь'' у селі Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Водночас , 25.05 26 позивачем подано заяву № 12227/26 про відмову від частини позовних вимог , керуючись ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу та просить суд визнати право власності приватного підприємства «Івано-Франківська редакція газети «Кнайпа» на земельну ділянку площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, що знаходиться в урочищі «Рінь» у селі Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Позовні вимоги обгрунтовує тим , що являється власником земельної ділянки площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, що знаходиться в урочищі «Рінь» у селі Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Проте, не може належним чином використовувати свої юридично забезпечені можливості власника щодо цього майна- володіння, користування та розпорядження.

Відповідач у судові засідання не з"явився , хоча про час, місце розгляду спору повідомлений належним чином . Разом з тим , у клопотанні від 21.08.25 вх.№ 13724/25 вказує , що накладення придбаної позивачем земельної ділянки на земельну ділянку з кадастровим номером 2625881100: 07: 001: 0920 площею 0,4136 га може встановити тільки експерт за результатами проведення земельно-технічної експертизи, просить прийняти законне та обгрунтоване рішення , а розгляд справи здійснювати без участі представника Загвіздянської сільської ради .
Беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1 та 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, явка якого не визнавалась судом обов`язковою; - наявність у суду всіх необхідних матеріалів (доказів) для вирішення спору по суті, тому спір вирішується у відсутності відповідача за наявними матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини вказують на те , що Рішенням ХХ сесії Загвіздянської сільської ради від 14.01.2002 р. «Про затвердження експертно-грошової оцінки земельної ділянки площею 0,41463 м. кв. несільськогосподарського призначення, яка розташована в селі Загвіздя, урочище «Рінь» та надання дозволу на продаж її», земельну ділянку площею 0,41463 м, розташовану у с. Загвіздя Тисменицького (нині - Івано-Франківського) району Івано-Франківської області, урочище «Рінь» , вирішено продати у власність ПП «Івано-Франківська редакція газети «Кнайпа» для влаштування містечка відпочинку.
30.01.2002 між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу (зареєстрований в реєстрі за № 164). 
Пунктом 1.1 договору визначено , що відповідач продав, а позивач купив та оплатив ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами. При цьому місце розташування ділянки визначене графічно з прив`язкою до місцевості на її плані, що погоджено усіма уповноваженими органами та є додатком 1 до договору. 
Договір є обов`язковим для сторін з моменту підписання (п. 8.4).
22.08.2002 Загвіздянською сільською радою видано Державний акт на право власності на землю серії ІФ № 020242, зареєстрований в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за № 13-11/3-0002, що посвідчував право власності позивача на ділянку.
У 2013 році позивач виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж ділянки на місцевості. Однак рішенням Державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Тисменицькому районі № PB-2600011662013 позивачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, а причиною відмови стало знаходження в межах спірної ділянки інших земельних ділянок або їх частин з кадастровими номерами 2625881100:07:001:0861, 2625881100:07:001:0855 та 2625881100:07:001:0858.
Так , розпорядженням Тисменицької районної державної адміністрації від 28.12.2012 спірну земельну ділянку було включено до складу трьох інших земельних ділянок, які були безоплатно надані фізичним особам та яким були видані державні акти на право власності на землю.
В подальшому розпорядження Тисменицької РДА та відповідні державні акти на право власності на землю визнані недійсними, а земельні ділянки повернені з чужого незаконного володіння Загвіздянській сільській раді на підставі:
- рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2016 у цивільній справі № 352/1414/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2017 р. та постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 (щодо земельної ділянки з адастровим номером 2625881100:07:001:0858);
- рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2016 у цивільній справі № 352/1402/15-ц , залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.11.2016 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2625881100:07:001:0855);
- рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22.12.2017 y цивільній справі No 352/1394/15-ц , залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.05.2018 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2625881100:07:001:0861).
Крім того, згаданими судовими рішеннями встановлено перебування земельної ділянки площею 0,4163 га в урочищі «Рінь» у власності позивача - приватного підприємства.
Рішенням Загвіздянської сільської ради від 14.03.2024 р. № 926 затверджено технічну документацію із землеустрою для ведення особистого селянського господарства в урочиші «Рінь» с. Загвідзя, зокрема щодо земельної ділянки площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, а Рішенням Загвіздянської сільської ради від 17.12.2024 р. № 1089 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення цієї земельної ділянки , а цільове призначення земельної ділянки змінено на землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07). 
Як вбачається з договору на проектно-вишукувальні роботи № ТД 01- 3519/24, роботи з виготовлення проекту землеустрою оплатило ПП «Івано- Франківська редакція газети «Кнайпа» (Інвестор).
Разом з тим , позивач сплачує земельний податок за земельну ділянку, який згідно з пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), що підтверджується податковими деклараціями з плати за землю за 2023-2025 pоки.
12.03.20025 позивач звернувся до Загвіздянської сільської ради із клопотанням про прийняття рішення припинення права комунальної власності Загвіздянської сільської територіальної громади на спірну земельну ділянку у зв`язку з її відчуженням позивачу. 
Проте , сільська рада рішенням від 08.04.2025 № 1153 відмовила у прийнятті такого рішення.
Разом з тим , з висновку судової земельно-технічної експертизи , призначеної ухвалою суду від 10.09.25 вбачається , що земельна ділянка з кадастровим номером 2625881100: 07: 001: 0920 площею 0,4136 га в урочищі "Рінь" у с. Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області сформована у місці розташування та за рахунок земельної ділянки , що була предметом договору купівлі -продажу земельної ділянки від 30.01.2002 укладеному між Загвіздянською сільською радою та Івано-Франківською редакцією газети «Кнайпа». 

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).
Разом з тим , відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті – це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Як передбачає п.4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України від 16.01.2003, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин ) урегульовано , що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх овноважень, визначених цим Кодексом.
Продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Рішення сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, який підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 128), право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує таке право власності (ст. 125), право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами (ст. 126).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України підставою для припинення права власності є, зокрема, відчуження власником свого майна. Крім того, згідно з п. «в» ст. 140 ЗК України відчуження земельної ділянки за рішенням власника є однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку. 
У даному випадку земельну ділянку відчужено рішенням відповідача , на підставі укладеного з ним договір купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Здійснюючи дії щодо розпорядження спірною землею , вважаючи її комунальною власністю Загвіздянської сільської територіальної громади , відповідач фактично не визнає право власності позивача на неї.
Суд застосовує Конвенцію, в статті 1 Першого протоколу до якої зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року ("East/West Alliance Limited v. Ukraine", заява № 19336/04), пункти 166-168).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17, зазначено, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право на майно.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Підсумовуючи наведене , слід зазначити , що право власності на земельну ділянку - це процес закріплення землі за власником на підставах передбачених законом.Для цього необхідним є укласти та посвідчити договір , розробити технічну землевпорядну документацію та внести дані до Державного реєстру прав.
У цьому випадку позивач уклав 30.01.2002 з відповідачем Договір купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу в реєстрі за № 164. В експертному висновку експертом зазначено , що земельна ділянка з кадастровим номером 2625881100: 07: 001: 0920 площею 0,4136 га в урочищі "Рінь" у с. Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області сформована у місці розташування та за рахунок земельної ділянки , що була предметом договору купівлі -продажу земельної ділянки від 30.01.2002 укладеному між Загвіздянською сільською радою та Івано-Франківською редакцією газети «Кнайпа». Тобто, на земельну ділянку , яка була предметом договору купівлі-продажу розроблено технічну документацію із землеустрою та присвоєно кадастровий номер , що вбачається з матеріалів земельно-технічної експертизи , проте відмовлено в реєстрації . 

Суд надавши оцінку, як зібраним у справі доказам вцілому так і кожному зокрема приходить до висновку про задоволення позову.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1-3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача .
Водночас, позивач у клопотанні поданому 04.06.25 вх.№9410/25 відмовився від стягнення судових витрат з відповідача , зазначивши при цьому , що погоджується нести такі витрати самостійно.
Керуючись ст. 13, 73, 74, 86, 123, 129, 236- 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити.
Визнати право власності Приватного підприємства «Івано-Франківська редакція газети «Кнайпа» на земельну ділянку площею 0,4163 га з кадастровим номером 2625881100:07:001:0920, що знаходиться в урочищі «Рінь» у селі Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 15.07.2026.
Суддя С.М. Кобецька