Справа № 703/2510/26
2/703/1956/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючої судді Проценко А.М.,
за участю секретаря судового засідання Вовк І.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги,
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги. Також просить судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що працювала у Костянтинівському вагонному депо регіональної філії «Донецька залізниця», який є одним з підрозділів акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки була звільнена 28.11.2025 за скорочення (на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, так як із позивачем не проведено остаточного розрахунку в день її звільнення (28.11.2025), не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого колективного договору, зокрема: одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога; матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2025 роки. Оскільки із позивачем не було проведено остаточного розрахунку в день звільнення, як того вимагає стаття 116 КЗпП України, невиплачені кошти підлягають стягненню на користь позивача у судовому порядку, а позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Між профспілковою організацією Костянтинівського вагонного депо укладено Колективний договір, який діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. Далі наводиться перелік пунктів колективного договору, які передбачають виплати коштів тим працівникам, що звільняються з роботи та підстави для стягнення цих коштів з роботодавця на користь позивача судовому порядку.
В пункті 3.23 Колективного договору встановлено, що адміністрація підрозділу АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу. Проте роботодавець не виплатив належні позивачу кошти, виплата яких гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України. В другому абзаці пункту 3.23 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі. Оскільки позивач сумлінно працювала весь свій трудовий шлях та стаж її роботи на залізничному транспорті становив на день звільнення понад 35 років, роботодавець в день звільнення мав виплатити їй гарантовану колективним договором додаткову матеріальну допомогу, проте додаткова матеріальна допомога не була виплачена в день звільнення, як і у випадку і з одноразовою матеріальною допомогою, відповідно недотримання посадовими особами АТ «Укрзалізниця» вимог статті 116 КЗпП України носить системний характер. Кошти, які не були виплачені роботодавцем при звільненні входять до структури оплати праці (заробітної плати) згідноіз діючим законодавством України. Акціонерне товариство «Українська залізниця» безпідставно не провела остаточного розрахунку в день звільнення позивача, чим порушила вимоги статті 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність, встановлена у статті 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Представником відповідача 22.05.2026 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що після ознайомлення з позовною заявою від 24.04.2026 відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому необхідно відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Представником зазначено, що позивачем було пропущено строк звернення до суду та з клопотанням про поновлення пропущеного строку для звернення до суду позивач не зверталася.
Щодо стягнення одноразової та додаткової матеріальної допомоги представником зазначено, що у зв`язку з воєнною агресією рф проти України з 24.02.2022, через масований ракетний обстріл в 2024 була зруйнована будівля адміністрації Костятнинівського вагонного депо, де знаходились і в тому числі колективний договір, на який посилається позивач. Тому підтвердити чи спростувати обґрунтованість позовних вимог не вбачається за можливе. Також, не можливо прийняти як доказ наданий позивачем витяг з колективного договору в форматі Word, в який можливо в будь-який момент внести зміни або доповнення. Відповідно до наказу про припинення трудового договору від 25.11.2025 № 69/ОС позивача було звільнено з 28.11.2025 у зв`язку зі скорочення штату. Також, з вищевказаного наказу вбачається, що «... Позивачу необхідно виплатити допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України у розмірі 1,0 середньомісячного заробітку..», інших виплат «...одноразової та додаткової матеріальної допомоги...», які вимагає позивач в наказі не передбачено. Оскільки, застосувати умови колективного договору, у зв`язку зі знищенням, не вбачається за можливе, керуючись ст. 97 КЗпП України, умови виплат та розмір допомоги встановлюється також і умова галузевої угоди. Так, пунктом 3.2.21 Галузевої угоди, укладеної між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками (зі змінами) передбачено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років - 1 середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки; більше 10 років - 3 середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для жінок з 15 до 20 - 1 середньомісячний заробіток; з 20 до 25 - з 25 до 30- 2 середньомісячні заробітки з середньомісячні заробітки; з 30 до 35 - 4 середньомісячні заробітки; понад 35 - 5 середньомісячних заробітків. Дія цього пункту розповсюджується на інвалідів по загальному захворюванню І та II груп, які виходять на пенсію по інвалідності до досягнення ними права на пенсію за віком або за вислугу років, а також на працівників, які звільнені з підприємства у зв`язку зі змінами в організації виробництва, скороченням чисельності (стаття 40 п.1 КЗпП України) за півтора року до досягнення пенсійного віку, після дострокового призначення пенсії, при цьому, виплату матеріальної допомоги працівникам, які звільнені за статтею 40 пункт 1 КЗпП України, провадити з урахуванням вихідної допомоги. З огляду на вищевказане, позивач була звільнена з підприємства у зв`язку зі скороченням штату (наказ про припинення трудових відносин від 25.11.2025 № 69/ОС). У зв`язку зі скороченням, керуючись вимогами статті 49 Закону України «Про зайнятість населення», позивач мала право на достроковий вихід на пенсію, про що зазначено в п. 3.2.21 Галузевої угоди, а саме після дострокового призначення пенсії, але за умови її реєстрації в центрі зайнятості. Тобто, позивач мала би право на отримання матеріальних допомог, за умови дострокового оформлення пенсії та реєстрації в центрі зайнятості після звільнення з підприємства. Оскільки, позивач не надала документів про дострокове оформлення пенсії, то вона не має право на отримання допомоги передбаченої п. 3.2.21 Галузевої угоди. Враховуючи, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06.07.2026 здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
11.08.2026 від позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та поновлення строку звернення до суду, в якій вказано, що первісні позовні вимоги підлягають уточненню в частині розміру грошових коштів, які позивач просить стягнути з відповідача. Відповідно до положень колективного договору, що поширюються на спірні правовідносини, позивачу належить виплата у розмірі 8 середньомісячних заробітків. Для визначення розміру зазначеної виплати позивачем отримано довідку про середньомісячну заробітну плату. Згідно з наданою довідкою середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 12 067,00 грн. Довідка видана з посиланням на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. У довідці також зазначено посадовий оклад позивача у розмірі 12 067,00 грн та безпосередньо визначено розмір середньомісячної заробітної плати — 12 067,00 грн. Таким чином, розмір виплати, передбаченої колективним договором у розмірі 8 середньомісячних заробітків, становить: 12 067,00 грн * 8 = 96 536,00 грн. У зв`язку з цим позивач уточнює свої позовні вимоги та просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 96 536,00 грн, що становить 8 середньомісячних заробітків. При цьому відсутність печатки підприємства на зазначеній довідці не свідчить про недостовірність наведених у ній відомостей та не позбавляє її доказового значення. Печатка на довідці відсутня з об`єктивної причини — печатка підприємства втрачена, у зв`язку з чим її проставлення на документі є неможливим. Крім того, відповідно до змісту самої довідки вона містить відомості про позивачку, її місце роботи, форму працевлаштування, посаду, посадовий оклад, а також визначений розмір середньомісячної заробітної плати. Позивач вважає, що зазначена довідка є належним та допустимим доказом для визначення розміру середньомісячного заробітку, а тому просить суд врахувати її при визначенні розміру належної до стягнення суми.
Також в заяві позивач просить з метою забезпечення права позивача на судовий захист та недопущення надмірного формалізму при вирішенні трудового спору, наявні підстави для поновлення строку звернення до суду. Відповідно до статті 234 КЗпП України суд має право поновити пропущений строк, якщо визнає причини його пропуску поважними. Враховуючи характер спірних правовідносин, необхідність ефективного захисту трудових прав позивача та наявність документального підтвердження заявленої суми, просить суд визнати причини пропуску строку поважними та поновити позивачу строк звернення до суду.
В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, на адресу суду від останнього надійшла заява в якій просить в зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні здійснювати розгляд справи без його участі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На адресу суду надійшла заява в якій просить розглянути справу без участі відповідача та його представника, позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі та підтримує заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву.
Дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносини.
ОСОБА_1 у відповідності до наказу (розпорядження) №69/ос від 25.11.2025 про припинення трудового договору (контракту) звільнена 28.11.2025 у зв`язку зі скороченням штату.
У відповідності до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.07.1984 на дату звільнення у зв`язку зі скороченням штату стаж роботи ОСОБА_1 в залізничній галузі складає понад 35 років.
Колективний договір вагонного депо Константинівка Донецької залізничної дороги на 2015-2016 роки (колективний договір) встановлює положенням п. 3.23 право на отримання позивачем одноразової грошової допомоги в розмірі 8 середньомісячних заробітків з врахуванням підтвердженого стажу, що в сумі складає 96536,00 грн, існування вказаного колективного договору відповідачем не оспорюється.
Пунктом 3.23 цього колективного договору встановлено виплачувати одноразову допомогу працівникам дороги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше за власним бажанням, а також працівникам пенсійного віку після закінчення строку дії трудового договору на контрактній основі (п. 2 ст. 36КЗпП) особам, які звільнилися за станом здоров`я - інвалідам 1 та 2 групи (ст. 38 та ст. 40 п. 2 КЗпП України з урахуванням середньомісячного) вихідної допомоги згідно зі ст. 44 КЗпП України); особам передпенсійного віку (за півтора року до досягнення пенсійного віку), які звільнені за скороченням штату чисельності або штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням середньомісячної вихідної допомоги) залежно від стажу роботи в галузі в наступних розмірах. Жінки при непереривному стажі роботи понад 35 років мають право на отримання допомоги в розмірі 8,0 середньомісячних заробітків.
Для врегулювання правовідносин за встановлених судом обставин справи застосуванню підлягають такі правові норми.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
За приписами ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Враховуючи встановлені обставини справи при вирішенні питання про задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, суд зазначає наступне.
За приписами ч. 2 ст. 233 КЗпПУ із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Водночас положенням ст. 234 КЗпПУ визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Копію наказу про звільнення позивач отримала 28.11.2025, до суду позов подала 23.04.2026.
Матеріали справи вказують, що пропуск строку був зумовлений обставинами, які позивач не могла своєчасно усунути, а також необхідністю отримання документів та відомостей, необхідних для належного визначення розміру належних їй виплат. Зокрема, остаточний розмір грошових вимог, що випливають із положень колективного договору та підлягають стягненню на користь позивача, потребував документального підтвердження розміру її середньомісячного заробітку.
Конституційний Суд в своєму Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 зазначає, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України "Про оплату праці.
Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону України "Про оплату праці", та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України "Про оплату праці".
Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.
У п. 64 Рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» Суд наголошує, що заявники можуть стверджувати про порушення статті 1 Першого протоколу лише в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються їхнього «майна» у розумінні цього положення. «Майном» може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи право вимоги, щодо яких заявники можуть стверджувати, що вони мають щонайменше «законне сподівання» отримати можливість ефективної реалізації права на майно (див., серед багатьох інших джерел, ухвали щодо прийнятності у справах «Мелгоус проти Чеської Республіки» (Malhous v. the Czech Republic) [ВП, заява № 33071/96, ECHR 2000-XII, «Грацінгер та Грацінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. the Czech Republic) [ВП], заява № 39794/98, п. 69, ECHR 2002-VII, рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 35, ECHR 2004-IX, ухвалу щодо прийнятності у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (Von Maltzan and Others v. Germany) [ВП], заяви №№ 71916/01, 71917/01 та 10260/02, п. 74, ECHR 2005-V, та ухвалу від 24 червня 2008 року щодо прийнятності у справі «Бата проти Чеської Республіки» (Bata v. the Czech Republic), заява № 43775/05). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ). У пункті 53 цього рішення зазначається, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (див, рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ). 
З врахуванням зазначеного підходу, відображеного в Рішенні Конституційного Суду та ЄСПЛ, а також встановлених обставин саме цієї конкретної справи, обмеження працівника в праві не лише ініціювати провадження (хоча положення ст. 233 та 234 КЗпПУ є нормами не процесуального, а матеріального права), але й право розраховувати на «розгляд» спору судом з перспективою отримати можливість ефективної реалізації права на майно (належної матеріальної допомоги), на яке позивач за численні роки сумлінної роботи (більше 35 років) «законно сподівався», продовжуючи це робити протягом часу незаконного призупинення вказаних виплат.
За вказаних підстав пропущений строк позивача на звернення до суду був зумовлений необхідністю отримання документів та відомостей необхідних для належного визначення розміру належних їй виплат, суд вважає вказану обставину, як поважну причину пропуску тримісячного строку на звернення до суду. Такий строк підлягає поновленню з метою захисту прав працівника та невідворотності їх дотримання, а також недопущення в односторонньому порядку порушення трудового законодавства шляхом призупинення обов`язку роботодавця з нарахування та проведення належних виплат у встановлені законом строки. Інакше б це нівелювало право на достойну оплату праці та законні очікування на встановлені для працівника виплати, а також відкривало б роботодавцям шлях до вирішення таким чином матеріальних недоліків саме за рахунок порушень прав працівників, які є більш значущими, основоположними та охоронюваними у трудових правовідносинах та мають бути покладені в основу якнайкращого захисту та не виключені в результаті спрощеного підходу. 
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст. 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - настає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив матеріальну допомогу особам перед пенсійного віку за півтора року до досягнення пенсійного віку, які звільненні у зв`язку зі скороченням штату чисельності чи штату (п. 1 ст. 40 КЗпП з врахуванням середньомісячної вихідної допомоги), при наявності стажу понад 35 років в розмірі 8 середньомісячних заробітків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
За змістом положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
В даному випадку судом встановлено, що відповідач не здійснив виплати матеріальної допомоги позивачу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Щодо посилання відповідача на норми галузевої угоди, а не на норми колективного договору суд зазначає, що у трудовому праві України існує чітке правило вирішення колізій (суперечностей) між актами різного рівня: норми колективного договору не можуть погіршувати становище працівників порівняно з чинним законодавством, генеральною, галузевою або регіональною угодами. Колективний договір не може погіршувати становище працівників порівняно з галузевою угодою. Якщо норма колективного договору встановлює менш сприятливі умови, ніж галузева угода, вона є недійсною. Якщо ж вона надає додаткові пільги та гарантії, то діє саме норма колективного договору.
Таким чином, заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення: одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв`язку зі скороченням штату як особі передпенсійного віку за півтора роки до досягнення пенсійного віку в розмірі восьми середніх заробітних плат у сумі 96536,00 грн.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1331,20 грн.
Керуючись ст. 4,12,13, 81, 89, 141, 259, 263 -265, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги задовольнити.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 96 536 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять шість) грн 00 коп., що становить 8 середньомісячних заробітків відповідно до положень колективного договору.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєструсудовихрішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання (за довідкою ВПО): АДРЕСА_2 , РНКОПП - НОМЕР_2 .
Відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця»; юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; код ЄДРПОУ – 40075815.

Суддя        А.М. Проценко