21.07.26
22-ц/812/1274/26
Провадження № 22-ц/812/1274/26 Суддя першої інстанції Саукова А.А. Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 липня 2026 року м. Миколаїв Справа № 477/234/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
без участі учасників справи, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року, повне судове рішення складено 17 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Саукової А.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Лиманівської сільської ради (натепер – Галицинівської сільської ради), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (натепер - Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, 

В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до до Лиманівської сільської ради (натепер – Галицинівської сільської ради), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вітовської державна нотаріальної контори Миколаївської області Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (натепер - Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла свекруха позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала в АДРЕСА_1 . 
Ще за життя померла ОСОБА_3 , склала заповіт на ім`я позивачки, який був посвідчений 23 лютого 2016 року Галицинівською сільською радою та зареєстровано в реєстрі під № 6, яким заповідала позивачці все майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, в тому числі те, що буде належати їй на день смерті. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у виді цілого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 07 червня 1996 року № 221, була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 
ОСОБА_1 звернулася до Вітовської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом та отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 . Що стосується земельної ділянки, то позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в державному акті в порушення норм статті 121 ЗК України, передана земельна ділянка у власність призначенням для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,45000 га, тоді як Земельним Кодексом України передбачений розмір – не більше 0, 25 га. 
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ,площею 0.4500 га, кадастровий номер 4823382600:01:009:0034 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що доказів передачі спадкодавцеві ОСОБА_3 земельної ділянки у розмірі 0, 45 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , на підставі рішення Лиманівської сільської Ради народних депутатів від 18 червня 1993 року № 161, суду не надано.
У Державному акті від 07 червня 1996 року № 221 запис про номер та дату рішення Лиманівської сільської Ради народних депутатів, а також номер запису у книзі записів державних актів за товщиною ліній, формою та нахилом почерку, відрізняється від основного тексту, яким заповнені інші реквізити зазначеного акту, що у сукупності з інформацією Державного архіву Миколаївської області про відсутність відомостей про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 у рішенні виконавчого комітету Лиманівської сільської Ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області від 18 червня 1993 р. № 161 «Про видачу Державних актів на землю», у протоколах і рішеннях сесій та рішеннях виконавчого комітету Лиманівської сільської Ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області за 1993 року, викликає у суду обґрунтований сумнів у правомірності видачі зазначеного Державного акту.
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач по справі - Лиманівська сільська рада, яка з 05 січня 2017 року припинила своє існування та увійшла у склад Галицинівської сільської ради, шляхом їх об`єднання, фактично видавник вказаного рішення, не заперечував проти задоволення позову та більш того прохали суд задовольнити його в повному обсязі. 
Право померлої особи ніколи ні ким не оспорювалося та тому вважається набутим правомірно, якщо його незаконність не встановлена судом у відповідності до статті 328 ЦК України.
Оскільки недійсність або незаконність набуття права власності померлою ОСОБА_3 не встановлена судом та ніколи ніким не оспорювалась. Наявність або відсутність рішення про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_3 ніяким чином в даній справі не дає підстав дійти до висновку щодо незаконності отримання померлою ОСОБА_3 земельної ділянки у власність у розмірі 0,45 га.
Позивачка надала суду всі наявні у неї, належні та допустимі докази, які суд не врахував при постановленні судового рішення. 
Відмова суду першої інстанції у задоволені позову, позбавляє позивачку в подальшому реалізувати своє право на спірну земельну ділянку, як власника будинку АДРЕСА_1 , який вона успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Отримати у власність земельну ділянку в порядку статті 377 ЦК України вона не зможе, оскільки на цю земельну ділянку вже зареєстровано право власності за іншою особою, а саме за ОСОБА_3 - колишнього власника. Зазначене рішення суду першої інстанції повністю, позбавило її прав на отримання у власність земельної ділянки, яка знаходиться під будинком.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом належним чином. 01 липня 2026 року від представниці позивачки через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивачки. 26 травня 2026 року третя особа Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області засобами поштового зв`язку надіслала до Миколаївського апеляційного суду заяву з проханням розглянути апеляційну скаргу без участі її представника. Відповідач про причини неявки свого представника суду не повідомив. Ураховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно із Державним актом на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 07 червня 1996 року, останній передана у приватну власність земельна ділянка як присадибна ділянка, площею 0,04500 га, розташована на території АДРЕСА_1 , на підставі рішення Лиманівської сільської Ради народних депутатів від 18 червня 1993 року № 161.
23 лютого 2016 року ОСОБА_3 залишила заповіт, яким заповідала ОСОБА_1 – позивачці у справі, все майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, в тому числі те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом.
Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 22 квітня 2016 року, внесені відомості про належність ОСОБА_3 на праві приватної власності земельної ділянки з кадастровим номером 4823382600:01:009:0034, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до спадкової справи № 12/2023 заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 позивачка у встановлений законом строк звернулась до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Інші спадкоємці відсутні.
11 липня 2024 року позивачці видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок  АДРЕСА_1 .
У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку відмовлено, оскільки відповідно до Державного Акту на землю, спадкодавиці у власність передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0, 45000 га, що суперечить нормам статті 121 Земельного кодексу України. 
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 2 статті 1220 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини 1, 2 статті 1223 ЦК України).
Тлумачення частин 1 та 2 статті 1223 ЦК України дає підстави для висновку, що під правом на спадкування розуміється право на набуття спадщини. За загальним правилом, пріоритет надається спадкуванню за заповітом (якщо спадкодавець заповів всю спадщину, немає підстав для нікчемності заповіту чи рішення суду про визнання його недійсним, спадкоємці, визначені як такі в заповіті, прийняли спадщину, відсутня відмова від її прийняття спадкоємцями за заповітом), адже перевагу має остання воля спадкодавця, виражена ним у заповіті (постанова постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 383/18/19).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 у визначений законом строк прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 . При цьому отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що належав спадкодавиці. Між тим, спадщину за заповітом на земельну ділянку, на якій перебуває житловий будинок, та яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю позивачка не оформила, оскільки нотаріус в своїх роз`ясненнях щодо відмови зазначив, що площа земельної ділянки, зазначена в Державному акті перевищує норми площі земельної ділянки, визначеної земельним законодавством. Ці обставини спонукали позивачку звернутися до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин передачі земельної ділянки спадкодавиці ОСОБА_3 та об`єктивних сумнівів у правомірності видачі Державного акту на право приватної власності на землю, з огляду на що дійшов висновку про те, що земельна ділянка не може бути успадкована. 
Апеляційний суд вважає, що дійшовши указаного висновку, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, які були встановлені судом та мають значення для вирішення спору та не застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Згідно з частинами 1-4 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Так, матеріалами справи встановлено, що згідно із Державним актом на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 07 червня 1996 року, останній передана у приватну власність земельна ділянка як присадибна ділянка, площею 0,04500 га, розташована на території АДРЕСА_1 , на підставі рішення Лиманівської сільської Ради народних депутатів від 18 червня 1993 року № 161.
Відповідач у справі визнавав позовні вимоги та підтверджував обставини, зазначені в Державному акті.
Земельний Кодекс України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ діяв на час отримання державного акту на право приватної власності на землю до 01 січня 2002 року (далі ЗУ України 1990 року) передбачав, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають:
Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України;
Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності;
обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Не можуть передаватись у колективну та приватну власність:
землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади;
землі гірничодобувної промисловості, єдиної енергетичної та космічної систем, транспорту, зв`язку, оборони;
землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;
землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств;
землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів) ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств;
землі сільськогосподарських науково-дослідних установ і навчальних закладів та їх дослідних господарств, учбових господарств навчальних закладів, державних сортовипробувальних станцій і сортодільниць, елітно-насінницьких і насінницьких господарств, племінних заводів, племінних радгоспів і конезаводів, господарств по вирощуванню хмелю, ефіроолійних, лікарських рослин, фруктів і винограду (сття 4 ЗК України 1990 року).
Відповідно до статті 6 ЗК України 1990 року громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для:
ведення селянського (фермерського) господарства;
ведення особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка);
садівництва;
дачного і гаражного будівництва.
Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі:
одержання їх у спадщину;
одержання частки землі у спільному майні подружжя;
купівлі-продажу, дарування та обміну.
Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для:
ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею;
ведення особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу;
садівництва;
дачного і гаражного будівництва.
За плату передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку.
При обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.
Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.
До числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ і організацій.
До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері, належать працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з числа цих осіб.
При визначенні середнього розміру земельної частки має враховуватися якість сільськогосподарських угідь. Розмір середньої земельної частки може переглядатися залежно від демографічних умов і конкретних обставин, що склалися, Радою народних депутатів, яка визначила цей розмір.
Надана громадянинові у власність земельна ділянка може бути об`єктом застави лише за зобов`язанням з участю кредитної установи.
Колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. За їх бажанням їм може бути передано у власність або надано у користування інші земельні ділянки на загальних підставах.
Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.
За приписами статті 9 ЗК України 1990 року компетенція сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин
До відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить:
1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу;
2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі;
3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу;
4) справляння плати за землю;
5) ведення земельно-кадастрової документації;
6) погодження проектів землеустрою;
7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства;
8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів;
9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною;
10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів.
11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні;
12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції;
13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.
Частиною 1 статті 17 ЗК України 1990 року передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для:
ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу;
ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу;
будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу (частина 5 статті 17 ЗК України 1990 року).
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 ЗК України 1990 року).
Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України, що діяв на час прийняття спадщини позивачкою, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Таким чином право власності спадкодавиці ОСОБА_3 на земельну ділянку, що підлягає успадкуванню, підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданим на підставі наведених норм ЗК України 1990 року, та підтверджено відповідачем у справі.
Більш того, за даними Державного земельного кадастру спадкова земельна ділянка 22 квітня 2016 року була зареєстрована на підставі наданої технічної документації із землеустрою, виконаної ФОП ОСОБА_4 31 березня 2016 року. Кадастровий номер земельної ділянки 4823382600:01:009:0034.
Як за життя ОСОБА_3 так і після її смерті право власності останньої на зазначену земельну ділянку, зокрема й щодо її площі, ніким не оспорювалось.
Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вдався до візуального аналізу почерку записів, що відображені в Державному акті на право приватної власності на землю на ім`я спадкодавиці, зазначивши, що почерк є різним. Між тим, такі висновки є припущенням, на яких відповідно частини 6 статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.
Сам по собі факт не виявлення в Державному архіві Миколаївської області рішення Лиманівської сільської ради від 18 червня 1993 року не свідчить про те, що таке рішення не приймалося та відповідний Державний акт на право приватної власності на землю не видавався. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою права власності спадкодавиці на зазначену земельну ділянка є помилковим та не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню, 
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та у справі слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.
За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 та вимоги її позову задоволено в повному обсязі.
Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 1 211.20 грн, а звертаючись з апеляційною скаргою сплатила судовий збір за її подання в розмірі 1816.80 грн.
За такого, з Галицинівської сільської ради на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 211.20 грн та за подання апеляційної скарга в розмірі 1 816.80 грн, а загалом в сумі 3 028 грн.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , задовольнити. 
Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 08 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Лиманівської сільської ради (натепер – Галицинівської сільської ради), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (натепер - Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП № НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 04500 га, з цільовим призначенням: присадибна земельна ділянка, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 221, виданого 07 червня 1996 року на підставі рішення Лиманівської сільської ради від 18 червня 1993 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 221. Земельну ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі 22 квітня 2016 року за кадастровим номером 4823382600:01:009:0034.
Стягнути з Галицинівської сільської ради (код ЄРДПОУ 22440768, адреса: Миколаївська область Миколаївський район с. Галициново вулиця Центральна, 1) на користь ОСОБА_1 3 028 грн судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 27 липня 2026 року.