КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2026 року м. Київ справа №640/26162/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Четвертої кадрової комісії, Офісу Генерального прокурора
про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення та посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Четвертої кадрової комісії (далі – відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі – відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 13.02.2020, просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що атестаційна процедура проведена не згідно з законом, а на підставі та в порядку, який визначений наказами Генерального прокурора, що суперечить вимогам Закону України «Про прокуратуру». На переконання позивача, у Кадрової комісії №4 відсутні повноваження на проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури України та прийняття рішень за результатами такої атестації, а остання проведена некомпетентним органом. Позивач також вказує, що спірне рішення кадрової комісії не відповідає критерію мотивованості, не містить викладу обставин, що надають можливість встановити відповідність або невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності прокурора. Як наслідок, позивач вважає протиправним і наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц як такий, що прийнятий з порушенням вимог Закону України «Про прокуратуру». Позивач зазначає, що у межах спірних правовідносин не відбувалось ліквідації або реорганізації Генеральної прокуратури України, а отже, звільнення позивача з цих підстав є протиправним. Крім того, за твердженнями позивача, Генеральний прокурор, приймаючи спірний наказ, порушив вимоги статті 40 Кодексу законів про працю України, не запропонувавши позивачу іншої посади.
Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву заперечує щодо вимог позивача та зазначає, що атестація прокурорів проведена відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вимог Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Відповідач-2 також вказує, що повноваження членів кадрової комісії підтверджуються положеннями чинного законодавства України, а позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного. Відповідач-2 вказує, що повноваження членів кадрових комісій під час проведення атестації прокурорів є дискреційними, а суд не наділений правом здійснювати оцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, рівня професійної компетентності. За твердженнями відповідача-2 неуспішне проходження атестації є безумовною підставою для звільнення прокурора з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
13.02.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява позивача про зміну підстав позову у зв`язку з отриманням копії рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .
17.02.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач-2 заперечує проти позовних вимог.
17.02.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від Офісу Генерального прокурора надійшла заява про розгляд справи у загальному позовному провадженні.
27.09.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відповідач-2 не надав доказів в обґрунтування вмотивованості спірного рішення кадрової комісії. Позивач наголошує, що відповідачем-2 не наведено нормативно встановлених елементів (критеріїв), наявність яких складає компетентність прокурора, професійну етику та доброчесність. Також позивач вказує, що чинне законодавство України не відносить проведення атестації до конституційних повноважень Генеральної прокуратури України. 
05.05.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, де просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора 27 000 гривень. 
25.09.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме: доказів, що фіксують факт знищення атестаційних матеріалів відносно прокурорів Генеральної прокуратури України. 
20.10.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме: довідки Офісу Генерального прокурора від 08.10.2020 №21-1185зп про розмір середньої заробітної плати позивача, обчисленої виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню.
08.02.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання, де просить здійснювати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу.
Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
14.12.2022 вказаний Закон України опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.
07.05.2024 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 31.10.2023 №03-19/32491/23 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи №640/26162/19.
07.05.2025, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В..
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2024 справа №640/26162/19 прийнята до провадження судді Жука Р.В., вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, запропоновано сторонам надати суду додаткові пояснення щодо предмета позову. 
03.06.2024 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Офісу Генерального прокурора надійшла заява про розгляд справи у загальному позовному провадженні.
03.06.2024 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Офісу Генерального прокурора надійшли додаткові пояснення у справі, де вказано, що спірне рішення кадрової комісії та наказ Генерального прокурора відповідають вимогам чинного законодавства України. Відповідач-2 також наголошує, що висновком за результатом службової перевірки за фактами можливих протиправних дій, вчинених працівниками Лубенської міжрайонної прокуратури Полтавської області від 05.05.2015 встановлена неможливість подальшого перебування на службі ОСОБА_1 . Крім того, на переконання відповідача-2, під час виконання практичного завдання позивач допустив суттєві помилки. 
30.10.2024 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення Офісу Генерального прокурора. Позивач вказує, що постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2021 у справі №761/29457/18 визнана недостовірною інформація, поширена в ЗМІ, яка була предметом службового розслідування. Також позивач зазначає, що кадрова комісія під час проведення співбесіди не висловила жодних зауважень до виконання практичного завдання. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 вирішено перейти до розгляду справи у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.06.2026 закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. 
18.06.2026 до Київського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 вирішено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження. 

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.
До 24.12.2019 позивач перебував на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
Рішенням Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 позивача визнано таким, що не пройшов атестацію, оскільки: на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики у зв`язку з його неетичною поведінкою у 2015 році, що було висвітлено в засобах масової інформації; на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності прокурора вимогам професійної компетентності у зв`язку з неповним розкриттям питань у виконаному практичному завданні – відсутнє обґрунтування чи є зміна обвинувачення у запропонованому ситуаційному завданні правом чи обов`язком прокурора, недостатньо розкрито правові наслідки зміни прокурором обвинувачення для потерпілого, не з`ясовано чи є зміна прокурором обвинувачення обов`язковою для суду. 
Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц ОСОБА_1 звільнено з 24.12.2019 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
Вважаючи, що його права та законні інтереси порушені, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.
Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (діє з 25 вересня 2019 року) до Закону України «Про прокуратуру» були внесені зміни.
Зокрема, в тексті Закону України «Про прокуратуру» слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно з пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
На виконання вимог Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019 затверджений Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221).
За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №221, атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Пунктами 6-8 розділу I Порядку №221 визначено, що атестація включає в себе три етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 розділу IV Порядку №221, у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди. До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками. Для виконанням практичного завдання прокурору видається чистий аркуш (аркуші) паперу з відміткою комісії. Комісія, у разі наявності технічної можливості, може забезпечити виконання прокурорами практичного завдання за допомогою комп`ютерної техніки.
Пунктами 8-9 розділу IV Порядку №221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання. Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Відповідно до пункту 11 розділу IV Порядку №221, перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).
Згідно з пунктами 12-13 розділу IV Порядку №221, співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії.
Відповідно до пунктів 14-15 розділу IV Порядку № 221, члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.
Згідно з пунктом 16 розділу IV Порядку № 221, залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 (далі – Порядок №233), передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Розглянувши доводи сторін щодо встановленої Кадровою комісією №4 невідповідності позивача вимогам професійної етики у зв`язку з його неетичною поведінкою у 2015 році, суд зазначає таке. 
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки. 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 19 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися присяги .прокурора. За порушення присяги прокурор несе відповідальність, передбачену законом. Прокурор зобов`язаний: 1) виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень; 2) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом; 3) діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 4) додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Відповідно до статті 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури від 27.04.2017, правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики поведінки прокурорів становлять Конституція України, Закони України «Про прокуратуру», «Про захист суспільної моралі», «Про запобігання корупції», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та інше законодавство, що стосується діяльності органів прокуратури, накази Генерального прокурора та цей Кодекс.
Також, Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття 11); зобов`язаний не розголошувати і не використовувати в інший спосіб конфіденційну та іншу інформацію з обмеженим доступом, що стала йому відома у зв`язку з виконанням своїх службових повноважень та професійних обов`язків, крім випадків, встановлених законом (стаття 12); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19); прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс (стаття 21).
Оцінка відповідності прокурора критеріям професійної етики здійснюється Кадровою комісією крізь призму вищеозначених етичних вимог, встановлених до професії прокурора, і стандартів, що стосуються його позаслужбової поведінки й іншої дозволеної діяльності (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №160/5323/21).
Належним до врахування у цій справі також є те, що атестація за законом не є дисциплінарним провадженням; це, попри певну схожість, сутнісно різні, відмінні процедури. На стадії атестації відповідна Комісія не встановлює і не кваліфікує наявності в діях прокурора ознак складу дисциплінарного проступку, що є обов`язковою складовою процедури атестації. На цій стадії відбувається оцінювання фактів (явищ) минулої поведінки прокурора в сенсі виявлення і визначення якостей (характеристик, ознак чи рис) прокурора, на підставі яких формується висновок про його здатність бути прокурором.
Врахування відомостей про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є лише композиційним елементом характеристики особи прокурора. Ці відомості наче «повідомляють», чи може обіймати посаду прокурора особа, котра вчиняла дії, які за визначенням є неприйнятними і несумісними зі статусом прокурора.
Відтак, можна стверджувати, що процедура атестації не є процедурою повторного притягнення прокурора до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Аналогічна правова позиція у викладена Верховним Судом у постанові від 04.08.2022 у справі №160/12019/20.
Оцінка професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.
Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.
Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).
Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких само по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.10.2022 у справі №640/1358/20 та підтримані у постановах від 26.12.2024 у справі №600/2119/21-а, від 03.01.2025 у справі №640/524/20, від 10.01.2025 у справі №500/1984/21.
Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що спірне рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4, крім іншого, мотивоване таким: на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики у зв`язку з його неетичною поведінкою у 2015 році, що було висвітлено в засобах масової інформації. 
У спірному рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 не конкретизовано які саме дії (поведінка) позивача, що мали місце у 2015 році, призвели до висновку про невідповідність останнього вимогам професійної етики.
Проте, як вбачається зі змісту висновку за результатом службової перевірки за фактами можливих протиправних дій, вчинених працівниками Лубенської міжрайонної прокуратури Полтавської області від 05.05.2015, затвердженого Прокурором Полтавської області 06.05.2015, у мережі інтернет з`явились публікації (відеоматеріали), на яких зафіксовано працівників органів прокуратури Полтавської області (у тому числі, ОСОБА_1 ), які, перебуваючи в нетверезому стані, на місце ДТП поводили себе зухвало, а також своєю поведінкою та діями порочили звання працівника прокуратури. 
У висновку за результатом службової перевірки також встановлено, що заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець Микола Миколайович та прокурор вказаної прокуратури поводили себе нечемно та зухвало відносно присутніх, у тому числі, працівників засобів масової інформації та міліції; висловлювали погрози на їх адресу, використовуючи нецензурні вислови.
Службова перевірка засвідчила, що своїми діями заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець Микола Миколайович порушив Присягу працівників прокуратури та Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури, зокрема: вимоги статті 10 Кодексу, яка вимагає, що кожен прокурорський працівник своєю самовідданістю, неупередженістю, сумлінним виконанням службових обов`язків повинен сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї; вимоги статті 15 Кодексу, якою передбачено, що при виконанні службових обов`язків працівник прокуратури має дотримуватись загальноприйнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури, тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність; вимоги статті 18 Кодексу, де зазначено, що працівнику прокуратури слід не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс. Поза службою поводити себе коректно та пристойно. При з`ясування будь-яких обставин з представниками правоохоронних та контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі, посвідчення працівника прокуратури з метою ухилення від відповідальності; вимоги статті 25 Кодексу, в якій вказано, що працівник прокуратури повинен з повагою ставитись до діяльності представників засобів масової інформації щодо висвітлення роботи органів прокуратури, а також сприяти їм в отриманні достовірної інформації в установленому законом порядку. Утримуватись від офіційних висловлювань, міркувань та оцінок з питань, розгляд яких не належить до його компетенції. Дотримуватись етики публічних виступів і вимог щодо надання службової та конфіденційної інформації. Офіційні (письмові та усні) виступи працівника прокуратури у засобах масової інформації мають бути достовірними та виваженими, зважаючи на те, що вони можуть розцінюватись як офіційна позиція прокуратури, а дискусії вестися у коректній формі, не підриваючи авторитету органів прокуратури. 
Так, рішення кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації на стадії співбесіди приймалися в межах проведення атестації прокурорів, як одноразової події надзвичайного характеру, що зумовлена необхідністю підвищити ефективність діяльності органів прокуратури шляхом проведення оцінки усіх прокурорів на відповідність критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. 
Відсутність факту притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не спростовує існування встановленого службовим розслідування в його діях проступку, який за переконанням чи обґрунтованим сумнівом членів кадрової комісії, може свідчити про порушення вимог професійної етики прокурора чи його невідповідність таким вимогам. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №200/7541/20-а та від 26.12.2024 у справі №600/2119/21-а.
Беручи до уваги вказані вище висновки щодо критеріїв оцінки рішення кадрової комісії, як акта суб`єкта владних повноважень, крізь призму встановлених у справі обставин та змісту спірного рішення Кадрової комісії №4, суд зазначає, що обсяг наведеного у рішенні обґрунтування є цілком достатнім та зрозумілим, а результати атестації об`єктивно свідчать про наявність підстав для ухвалення комісією рішення про неуспішне проходження позивачем атестації.
Суд критично сприймає посилання позивача на постанову Київського апеляційного суду від 11.03.2021 у справі №761/29457/18 як на доказ відповідності його вимогам професійної етики.
Так, постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2021 у справі №761/29457/18 позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « 1 Ньюс», ОСОБА_2 про визнання недостовірною інформації, зобов`язання вчинити дії – задоволено: визнано недостовірною інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ « 1 Ньюс» на сайті https://1news.com.ua у статті під назвою «Скандал в Державному ІНФОРМАЦІЯ_2 : « ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння причинив подвійне ДТП. «При спробі зникнути з місця пригоди заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець був затриманий громадянами міста. - пишуть ЗМІ»; визнано недостовірною інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 на своєму сайті https://taras-ua.com у статті під назвою «Дістало вже! Коли розпочнеться реформа прокуратури?» наступного змісту: «Так 25 квітня 2015 року близько 22 години заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець М. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння допустив зіткнення з двома автомобілями в м.Лубни біля кафе Rock-n-Roll Pub. При спробі зникнути з місця пригоди заступник Лубенського міжрайонного прокурора ОСОБА_4 був затриманий громадянами міста»; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю « 1 Ньюс» після набрання законної сили судовим рішенням на своєму сайті https://1news.com.ua розмістити інформацію, що відомості, викладені 13.07.2018 у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 : « ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння причинив подвійне ДТП. «При спробі зникнути з місця пригоди заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець був затриманий громадянами міста. - пишуть ЗМІ» - є недостовірними; зобов`язати ОСОБА_2 після набрання законної сили судовим рішенням на своєму сайті https://taras-ua.com розмістити інформацію, що відомості викладені 28.04.2015 у статті під назвою «Дістало вже! Коли розпочнеться реформа прокуратури?» наступного змісту: «Так 25 квітня 2015 року близько 22 години заступник Лубенського міжрайонного прокурора Басанець М. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння допустив зіткнення з двома автомобілями в м.Лубни біля кафе Rock-n-Roll Pub. При спробі зникнути з місця пригоди заступник Лубенського міжрайонного прокурора ОСОБА_4 був затриманий громадянами міста» - є недостовірними.
Як убачається зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 11.03.2021, предметом розгляду у справі №761/29457/18 була вимога про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання недостовірною інформації, поширеної у засобах масової інформації. Суд визнав недостовірними лише конкретні твердження про те, що позивач перебував у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, спричинив дорожньо-транспортну пригоду та намагався залишити місце події.
Водночас, із мотивувальної частини оскаржуваного рішення Кадрової комісії №4 вбачається, що висновок про невідповідність позивача вимогам професійної етики не ґрунтувався на встановленні факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння чи вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди.
Натомість, підставою для відповідного висновку стали встановлені під час службової перевірки обставини неетичної поведінки позивача після дорожньо-транспортної пригоди, а саме: його зухвала та некоректна поведінка щодо присутніх осіб, у тому числі працівників правоохоронних органів і засобів масової інформації, висловлення погроз та використання нецензурної лексики, а також дії, які, за висновком службової перевірки, порочили звання працівника прокуратури та підривали авторитет органів прокуратури.
Таким чином, рішення Київського апеляційного суду від 11.03.2021 у справі №761/29457/18 спростовує виключно окремі відомості, поширені засобами масової інформації, щодо перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння, керування транспортним засобом та причетності до дорожньо-транспортної пригоди. Водночас, воно не містить висновків щодо правомірності або неправомірності поведінки позивача після настання зазначеної події, не спростовує встановлених службовою перевіркою фактів його неетичної поведінки.
Отже, судом встановлено, що наведена постанова Київського апеляційного суду від 11.03.2021 у справі №761/29457/18 не спростовує фактичних підстав, які були покладені Кадровою комісією №4 в основу рішення від 19.12.2019 №4 про неуспішне проходження позивачем атестації.
З огляду на викладене, на переконання суду, у межах спірних правовідносин відсутні правові підстави вважати рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 немотивованим, необґрунтованим та, як наслідок, протиправним.
Окремо суд зазначає, що рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 мотивоване двома самостійними підставами, а саме: 1) наявністю обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної етики; 2) наявністю обґрунтованих сумнівів щодо його професійної компетентності.
Водночас, суд виходить із того, що відповідно до пункту 12 Порядку №221, предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора.
Таким чином, відповідність прокурора кожному із зазначених критеріїв є обов`язковою умовою успішного проходження атестації. Невідповідність хоча б одному із критеріїв, визначених законодавством та Порядком №221 – є достатньою підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації.
У межах спірних правовідносин суд дійшов висновку про правомірність висновків Кадрової комісії №4 щодо наявності обґрунтованих сумнівів стосовно відповідності позивача вимогам професійної етики. Зазначена підстава є самостійною, достатньою та такою, що сама по собі обґрунтовує прийняте кадровою комісією рішення про неуспішне проходження позивачем атестації.
За таких обставин навіть у разі незгоди позивача з другою підставою рішення Кадрової комісії, яка стосується оцінки виконаного практичного завдання, це не може вплинути на висновок суду щодо правомірності спірного рішення в цілому, оскільки усунення лише однієї із декількох самостійних підстав його прийняття не призводить до втрати ним правових підстав.
Щодо доводів позивача про те, що атестаційна процедура проведена не згідно з законом, а на підставі та в порядку, який визначений наказами Генерального прокурора, що суперечить вимогам Закону України «Про прокуратуру» та, як наслідок, відсутності у кадрової комісії повноважень на прийняття рішення за результатами атестації, суд зазначає таке.
Пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» законодавець прямо визначив, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора та кадровими комісіями обласних прокуратур. 
Таким чином, саме Закон України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а не підзаконний нормативно-правовий акт (наказ Генерального прокурора), визначив суб`єкта, уповноваженого здійснювати атестацію прокурорів.
При цьому, Закон України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не встановлює персональний склад кадрових комісій, порядок їх формування чи організацію роботи, а лише визначає їх як органи, уповноважені здійснювати атестацію. 
Водночас, законодавець передбачив можливість деталізації відповідної процедури на рівні підзаконного нормативного регулювання: пунктом 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Генерального прокурора уповноважено затвердити порядок проходження прокурорами атестації.
Реалізовуючи зазначене законодавче повноваження, Генеральний прокурор наказом від 03.10.2019 № 221 затвердив Порядок проходження прокурорами атестації, яким, зокрема, визначено механізм проведення атестації, етапи її проходження, порядок роботи кадрових комісій, а також встановлено, що атестація прокурорів Генеральної прокуратури України проводиться відповідними кадровими комісіями, а порядок роботи, перелік та склад кадрових комісій визначаються наказами Генерального прокурора (пункт 4 розділу І Порядку №221).
Таким чином, компетенція кадрових комісій безпосередньо випливає із Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», тоді як накази Генерального прокурора визначають лише персональний склад, порядок роботи та організаційні питання їх діяльності, що повністю відповідає принципу законності, закріпленому у статті 19 Конституції України.
Ураховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Розглянувши доводи сторін щодо спірного наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора, суд зазначає таке.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прийнятий на підставі рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 щодо неуспішного проходження позивачем атестації.
Проте, суд зауважує, що після відкриття провадження у цій справі Конституційний Суд України ухвалив рішення від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 у справі №3-5/2022(9/22) за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
У резолютивній частині цього рішення від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 у справі №3-5/2022(9/22) зазначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Конституційний Суд України у рішенні від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 у справі №3-5/2022(9/22), оцінюючи конституційність оспорюваного припису Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», уважав, що хоча цей припис і не можна вважати індивідуальним актом права, яким ОСОБА_5 було звільнено з посади прокурора, він все ж має ознаки акта правозастосування, оскільки в ньому констатовано, що суб`єкт права на конституційну скаргу та всі інші прокурори «з дня набрання чинності цим Законом вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади».
Конституційний Суд України зазначив, що аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями. З огляду на сучасні інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає, що дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.
Також Конституційний Суд України зазначив, що оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_5 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави уважати, що оспорюваний припис Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.
Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.
Окрім того, Конституційний Суд України ухвалив рішення від 18.12.2024 року №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора), та визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами.
У резолютивній частині рішення від 18.12.2024 №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) зазначено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
У рішенні від 18.12.2024 №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив, що приписи Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» надають Генеральному прокурору як особі, що очолює прокуратуру, дискреційні повноваження, зокрема щодо організації діяльності органів прокуратури України. Водночас згідно з вимогами принципу правовладдя для захисту учасників суспільних відносин від свавільних рішень та дій органів публічної влади приписами права має бути чітко та зрозуміло визначено обсяг будь-якого з дискреційних повноважень, наданого цим органам.
Конституційний Суд України вказав, що за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» підставою для звільнення прокурора з посади, яку він обіймає в органі прокуратури, є не індивідуальний акт права - відповідне персоналізоване кадрове рішення Генерального прокурора стосовно прокурора Офісу Генерального прокурора (пункт 1 частини другої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») або керівника обласної прокуратури щодо прокурора обласної чи окружної прокуратури (пункт 2 частини другої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), а організаційне рішення Генерального прокурора щодо ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури. Отже, реалізація Генеральним прокурором повноваження з ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури має не лише такий юридичний наслідок, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури, а також прихований юридичний наслідок - звільнення прокурора з посади, яку він обіймає у відповідному органі прокуратури.
Аналізуючи пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», Конституційний Суд України врахував також і те, що внаслідок його застосування уможливлена ситуація, за якої прокурор «виключається зі штатного розпису» органу прокуратури, однак зберігає статус прокурора без можливості реалізації відповідних функцій, що створює юридичну невизначеність у правовідносинах та їх юридичних наслідках, зокрема в аспекті його функціональних обов`язків та професійного майбутнього. Значущим у цьому аспекті конституційного контролю є й те, що звільнення прокурора з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» уможливлює вплив чи тиск на незалежність прокурора у зв`язку з тим, що прокурора може бути звільнено з посади не лише внаслідок його рішень, дій або бездіяльності, а також і через ухвалення рішення щодо ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури. Отже, пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» надає Генеральному прокурору дискреційні повноваження без чіткого визначення їх обсягу.
З огляду на викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» суперечить частині першій статті 8, пункту 14 частини першої статті 92, частині другій статті 131-1 Конституції України.
Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14.12.2000 (справа №1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
Абзацом 1 частини четвертої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У постанові від 10.12.2024 у справі №240/19209/21 Верховий Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №240/7411/21 про неможливість застосування частини четвертої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України.
Зокрема, в постанові від 10.12.2024 у справі №240/19209/21 Судова палата дійшла таких висновків: 1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України; 2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин.
Окрім того, у постановах Верховного Суду від 14.07.2026 у справах №640/12351/20 та №640/18933/20, від 03.07.2026 у справі №320/830/21, від 30.06.2026 у справі №380/6090/21, від 26.06.2026 у справі №640/22579/19 до правовідносин, які стосувалися звільнення прокурорів з посад у зв`язку із непроходженням процедури атестації, застосовано підхід, викладений у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №240/19209/21 та ураховано, у тому числі, рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) при вирішенні спору.
У справі, що розглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, вказував на відсутність правових підстав для звільнення із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Генеральна прокуратура України не ліквідована, не перебувала в процесі припинення чи реорганізації, а скорочення посади, яку обіймав позивач, не відбулося.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування у межах спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) та, як наслідок, визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Зважаючи на те, що суд встановив протиправність наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади, позивач, в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, підлягає поновленню на попередній посаді, а саме – прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
При цьому суд зауважує, що наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц позивача звільнено з посади з 24.12.2019.
Відповідно до положень статті 241-1 Кодексу законів про працю України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
Таким чином, працівник вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.
Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, днем звільнення вважається останній день роботи.
Таким чином позивач підлягає поновленню на попередній посаді з 25.12.2019.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі – Порядок №100).
Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку №100, цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.
Згідно з положеннями пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якого пов`язана виплата, тобто до звільнення працівника з роботи.
Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Отже, сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Ураховуючи вищевказані норми, при обчисленні середньоденної заробітної плати слід враховувати заробітну плату за два місяці, що передують звільненню.
Як вбачається з довідки від 03.03.2020 №21-431зп, виданої Офісом Генерального прокурора, позивачу нарахована заробітна плата за жовтень 2019 року у розмірі 2 758 гривень 48 копійок та за листопад 2019 року у розмірі 30 343 гривень 24 копійки, що загалом складає 33 101 гривень 72 копійки. Кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у розрахунковому періоді становила: у жовтні 2019 року – 2 дні, у листопаді 2019 року – 21 день, що загалом складає 23 дні.
Таким чином, середньоденний заробіток позивача за жовтень-листопад 2019 року складає 1 439 гривень 21 копійка (33101,72:23).
Судом встановлено, що строк вимушеного прогулу, що обраховується з першого дня звільнення з посади до дати прийняття судом рішення у справі, складає 1724 робочих днів (з 25.12.2019 по 09.09.2026).
Судом здійснено розрахунок з урахуванням того, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої-п`ятої статті 67 та статей 71, 73, 78-1 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача-2 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 09.09.2026 у розмірі 2 481 198 гривень 04 копійок (1439,21х1724).
При цьому, суд відхиляє доводи позивача про наявність правових підстав для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу під час обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Так, положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження ними атестації. 
Відтак, застосуванню коефіцієнта підвищення посадового окладу прокурора передує успішне проходження прокурором атестації та прийняття відповідним суб`єктом владних повноважень розпорядчого акту (наказу) щодо призначення чи переведення прокурора на посаду, визначену відповідним штатним розписом.
Оскільки позивач не був переведений на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора за результатами успішного проходження атестації, його заробітна плата не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора. 
Оплата праці у такому випадку здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2025 у справі №640/1262/20.
Відтак, ураховуючи всі доводи, які наведені позивачем у позовній заяві, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:
- поновлення позивача на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019;
- стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 30 943 гривень 02 копійки без урахування обов`язкових податків та зборів.

VI. Судові витрати.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
За подання адміністративного позову у частині оскарження рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4 позивач сплатив судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок, що підтверджується квитанцією від 26.12.2019 №96869. 
Позивач звільнений від сплати судового збору за подання адміністративного позову у частині визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц, поновлення та посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – у силу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування рішення Кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №4, розподіл судових витрат у частині судового збору не здійснюється.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.
За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. 
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктами 6, 7 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено в частині 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 15.05.2018 у справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи, в яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи в суді в розмірі 27 000 гривень суду надано докази, а саме копії: договору про надання правової допомоги від 25.12.2019 №20/19, додатку №1 від 25.12.2019 до договору про надання правової допомоги від 25.12.2019 №20/19, акта наданої правової (правничої) допомоги від 24.04.2020. 
Статус особи, яка надає правничу допомогу підтверджується: копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2493, виданого 16.03.2006 Київською міською КДКА.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).
Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи.
Проте, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Вищевказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 у справі № 160/19098/21.
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Дослідивши адміністративний позов та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000 гривень є неспівмірними зі складністю цієї справи.
Отже, беручи до уваги предмет спору, складність справи враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень, що відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.
Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2047ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019. 
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: вулиця Різницька, будинок 13/15, місто Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 31.08.2026 у розмірі 2 481 198 (два мільйони чотириста вісімдесят одна тисяча сто дев`яносто вісім) гривень 04 копійок без урахування податків і зборів.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: вулиця Різницька, будинок 13/15, місто Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позову відмовити.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів та його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 30 943 гривень 02 копійки без урахування обов`язкових податків та зборів.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. 

Суддя Жук Р.В.