КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2026 року справа №320/38106/25
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльність,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 від 19.06.2025 (реєстраційний № М-38234.3/25 від 19.06.2025) про порушення його прав працівником поліції;
- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод ОСОБА_1 згідно з Наказом Уповноваженого ВРУ з прав людини від 10.03.2023 № 30.15/23 "Про затвердження Положення про порядок здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина" та вжити заходів реагування, передбачених Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», спрямованих на захист порушених прав.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що у рамках кримінального провадження №12025041350000015 від 03.01.2025 слідчий Самарського РВП ГУНП у Дніпропетровській області Балух Руслан Олександрович звернувся до лікарського закладу, у результаті чого отримав відомості про факт звернення за медичною допомогою та строки лікування ОСОБА_1 , тобто інформацію, яка становить лікарську таємницю та персональні дані особливої категорії.
Позивач 19.06.2025 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із зверненням вих. № № М-38234.3/25, у якому просив відкрити провадження щодо порушення його права на захист персональних даних та медичної таємниці. Позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив у відкритті провадження, не провів належної перевірки наведених у зверненні фактів, не витребував додаткові документи, не зв`язався із ним для уточнення обставин та фактично обмежився формальною відповіддю. На переконання позивача, такі дії відповідача суперечать статтям 16, 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», статті 19 Закону України «Про звернення громадян», а також положенням Закону України «Про захист персональних даних». Позивач зазначає, що розголошення відомостей про стан здоров`я без його згоди є втручанням у право на приватне життя, гарантоване статтею 32 Конституції України та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Уповноважений мав не лише надати загальні роз`яснення, а й здійснити передбачені законом заходи реагування. Також позивач посилається на те, що відповідь Уповноваженого не містить належного мотивування щодо причин невідкриття провадження, не містить висновків за результатами перевірки фактів, викладених у зверненні, та не свідчить про реальне дослідження обставин можливого порушення його права на захист персональних даних. У зв`язку із цим позивач вважає бездіяльність відповідача щодо неналежного реагування на звернення протиправною та просить суд зобов`язати Уповноваженого відкрити провадження у справі щодо порушення його права на захист персональних даних.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
У рамках кримінального провадження №12025041350000015 від 03.01.2025 (ознаки правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України), слідчий Самарського РВП ГУНП у Дніпропетровській області Балух Руслан Олександрович 02 квітня 2025 року звернувся до лікарського закладу, комунального підприємства «Центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування Самарівського району», у результаті чого отримав відомості про факт звернення за медичною допомогою та строки лікування Позивача, тобто інформацію, яка становить лікарську таємницю та персональні дані особливої категорії.
19.06.2025 ОСОБА_1 подав до Уповноваженого заяву про порушення його прав на приватне життя та захист персональних даних слідчим поліції. 
30.06.2025 Секретаріат Уповноваженого надав відповідь (вих. № М-38234.3/25), в якій, посилаючись на статті 17 та 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», повідомив, що направив лист до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області для проведення перевірки та інформування ОСОБА_1 . Водночас, було зазначено, що дія Закону України «Про звернення громадян» не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством, а порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування регулюється нормами КПК України. 
На переконання Позивача Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, отримавши звернення про очевидне порушення конституційних прав, не вжив адекватних та достатніх заходів, передбачених його мандатом та "Положенням про порядок здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина" (Наказ 30.15/23). 
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам що склалися, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» (тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно частини 3 статті 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до ч. 3-4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, крім іншого, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Згідно статті 28 Закону України «Про звернення громадян» контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснюють Верховна Рада України, народні депутати України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Уповноважений з прав людини Верховної Ради України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі комітети, депутати місцевих рад, а також міністерства, інші центральні органи виконавчої влади щодо підпорядкованих їм підприємств, установ та організацій.
Уповноважений з прав людини Верховної Ради України є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, Законом України від 23.12.1997 № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі Закон № 776/97-ВР) та іншими законами України.
Статтею 101 Конституції України визначено, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений , є:
1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України;
2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону;
3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню;
4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;
5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина;
6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод;
7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.
Згідно зі статтею 16 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".
Варто зауважити, що Уповноважений з прав людини Верховної Ради України при розгляді звернення наділений окресленим у статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" переліком повноважень, а саме:
1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;
2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;
3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;
4) відмовляє в розгляді звернення.
Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.
З аналізу норм, які регулюють спірні відносини, вбачається, що звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини саме по собі не породжує безумовного обов`язку відкрити провадження або провести перевірку у кожному випадку, незалежно від змісту звернення та наявності в ньому конкретних фактичних даних. Закон пов`язує здійснення заходів реагування Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини саме з наявністю відомостей про порушення прав і свобод людини, які дають можливість оцінити характер такого порушення, суб`єкта ймовірного порушення, зміст порушеного права та фактичні обставини, що потребують перевірки.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу встановлює необхідний строк для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення, при цьому загальний строк вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. 
Як встановлено судом, звернення позивача було зареєстровано відповідачем за вхідним №М-38234.3/25 від 19.06.2025, а відповідь надано листом від 30.06.2025 №55205.4/M-38234.3/25/43.2, тобто у межах строку, визначеного статтею 20 Закону України «Про звернення громадян». Відтак доводи позивача про протиправність дій відповідача у зв`язку з неналежним розглядом звернення не підтверджуються матеріалами справи в частині дотримання строків його розгляду.
Оцінюючи доводи позивача про те, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини був зобов`язаний відкрити провадження, суд зазначає, що такі доводи ґрунтуються на помилковому ототожненні права особи на звернення до Уповноваженого з обов`язком Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у кожному випадку відкривати провадження незалежно від змісту та доказової наповненості звернення. Право особи на звернення означає обов`язок компетентного суб`єкта прийняти, розглянути звернення та надати відповідь у межах повноважень. Водночас воно не означає обов`язку прийняти саме те рішення, на якому наполягає заявник, якщо з наданих матеріалів не вбачається достатніх фактичних підстав для застосування заходів реагування.
Суд враховує, що у листі від 30.06.2025 №55205.4/M-38234.3/25/43.2 відповідач прямо зазначив, що у зверненні позивача міститься обмежена кількість інформації щодо стверджуваного порушення, відсутні об`єктивні відомості чи інші фактичні дані, на підставі яких можна встановити наявність порушення права на захист персональних даних. Тобто відповідач не залишив звернення без розгляду, не ухилився від його оцінки, а надав відповідь із зазначенням причин, з яких відсутні підстави для вжиття заходів реагування.
Посилання позивача на статтю 32 Конституції України, статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закон України «Про захист персональних даних» саме по собі не спростовує правомірності дій відповідача, оскільки предметом цього адміністративного спору є не безпосередньо факт розголошення персональних даних медичним закладом чи іншими особами, а правомірність відповіді Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на звернення позивача. Для визнання протиправною такої відповіді позивач мав довести не лише свою незгоду з її змістом, а й те, що відповідач діяв поза межами повноважень, не розглянув звернення, порушив процедуру його розгляду або безпідставно відмовив у вчиненні дій за наявності достатніх правових і фактичних підстав.
Разом із тим, позивач не надав суду доказів того, що разом зі зверненням до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ним було подано конкретні підтверджуючі матеріали, які б дозволяли ідентифікувати факт розголошення персональних даних, особу, яка вчинила таке розголошення, обставини передачі таких даних, коло осіб, яким вони стали відомі, або інші об`єктивні відомості, що свідчили б про наявність підстав для відкриття провадження. Саме по собі твердження особи про порушення її права не є тотожним доведеності такого порушення або наявності у відповідача безумовного обов`язку застосувати передбачені законом заходи реагування.
Доводи позивача про те, що відповідач мав самостійно зв`язатися з ним, витребувати додаткові документи та провести перевірку, також не можуть бути прийняті судом як підстава для задоволення позову. Закон України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» не покладає на Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини слідчих чи розшукових функцій та не перетворює процедуру розгляду звернення на кримінальне або інше процесуальне розслідування. 
При цьому відповідач у листі від 30.06.2025 №55205.4/M-38234.3/25/43.2 роз`яснив позивачу, що «статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Загальні вимоги до обробки персональних даних, в тому числі їх поширення, визначено Законом України «Про захист персональних даних» (далі - Закон). Зокрема, відповідно до статті 6 Закону мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. 
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. 
Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. 
При цьому, частиною третьою статті 6 Закону передбачено, що склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та ненадмірними стосовно визначеної мети їх обробки. Виключний перелік підстав для обробки персональних даних передбачено статтею 11 Закону. При цьому згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних є лише однією з шести правових підстав для обробки персональних даних, передбачених статтею 11 Закону. Необхідно враховувати, якщо обробка персональних даних здійснюється на підставі пунктів 2-6 частини першої статті 11 Закону, така обробка персональних даних здійснюється без надання згоди на обробку персональних даних.»
Таке роз`яснення не є ухиленням від розгляду звернення, а свідчить про надання позивачу інформації щодо належного способу захисту в разі, якщо він вважає, що щодо нього було вчинене кримінальне правопорушення.
Суд також відхиляє посилання позивача на те, що відповідач мав обов`язково відкрити провадження відповідно до власного порядку здійснення провадження Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини. Із наведених позивачем положень цього порядку вбачається, що провадження відкривається після перевірки фактів, викладених у зверненні, за наявності для цього підстав. Водночас у разі недостатності інформації або відсутності об`єктивних даних про порушення прав заявника відповідач не позбавлений можливості надати заявнику відповідь із роз`ясненням причин невжиття заходів реагування та права повторного звернення з додатковими матеріалами. Саме такий спосіб реагування і був застосований відповідачем у спірних правовідносинах.
Щодо доводів позивача про формальний характер відповіді суд зазначає, що незгода заявника зі змістом відповіді не свідчить про її протиправність. Закон вимагає надання відповіді за результатами розгляду звернення, але не гарантує заявнику ухвалення саме того рішення, якого він бажає. У цій справі відповідь містить посилання на зміст звернення, оцінку наявності фактичних підстав для реагування, роз`яснення права повторного звернення з підтверджуючими матеріалами, а також роз`яснення можливості звернення до правоохоронних органів. Тому підстав вважати, що звернення позивача фактично не розглянуте, суд не вбачає.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Водночас необхідною умовою задоволення адміністративного позову є встановлення судом факту реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. 
У спірному випадку позивачем не доведено, що лист відповідача від 30.06.2025 №55205.4/M-38234.3/25/43.2 порушив його права чи позбавив його можливості захистити право на персональні дані іншим належним способом. 
Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 від 19.06.2025 та зобов`язання відповідача відкрити провадження є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
У відповідності до положень ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 КАС України, суд, -
в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.