ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року | Справа №160/17892/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24.04.2026 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неприйняття рішення про виключення ОСОБА_1 з військового обліку за його заявою від 08.06.2026 та нездійснення відповідних записів у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 з військового обліку на підставі п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною станом на 09.08.2018) та внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру «Оберіг».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач досяг сорокарічного віку 09.08.2018. Станом на 09.08.2018 п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначав, що громадяни України, які не отримали до 40о-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності, підлягають виключенню з військового обліку. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в чинній редакції), повторному взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають виключно ті громадяни, які були раніше зняті або звільнені, але не виключені з військового обліку. Оскільки позивач в силу закону підлягав саме виключенню з військового обліку у 2018 році, у відповідача відсутні будь-які законні повноваження щодо повторного взяття його на такий облік у 2026 році. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо взяття його на військовий облік військовозобов`язаних.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
15.07.2026 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначив, що відповідач погоджується з тим, що 09.08.2018 позивачу виповнилося 40 років, 09.08.2028 позивачу буде 50 років, а 09.08.2038 має виповнитися 60 років. Однак на даний час відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону №2232-ХІІ позивач є військовозобов`язаним, згідно Закону України від 27.03.2014 №1169-VII військовозобов`язані-жінки, незалежно від присвоєних їм військових звань, зараховуються до запасу другого розряду і граничний вік перебування у запасі військовозобов`язаних збільшено: чоловіків - до 60 років, жінок - до 50 років (ч. 5 ст. 28 Закону №2232-ХІІ). Законом України від 22.07.2014 №1604-VII, який діє з 13.08.2014 та є чинним на теперішній час, визначено, що граничний вік перебування у запасі для рядового, сержантського і старшинського складу 2 розряду становить 60 років. Законом України від 05.04.2018 №2397-VIII виключено ч. 5 ст. 28 Закону №2232-ХІІ, внаслідок чого граничний вік перебування у запасі військовозобов`язаних становить 60 років. Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, ведення застосунку «Резерв+» не входить до компетенції відповідача. Згідно даних з сайту https://reserveplus.mod.gov.ua/ мобільний застосунок «Резерв+» це застосунок від Міністерства оборони України, яке є самостійною юридичною особою до п. 15 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671. Відповідно до ст. 96 ЦК України відповідач не відповідає за зобов`язаннями (діями, бездіяльністю) Міністерства оборони України (та/або його посадових осіб). У 2024 році позивач відповідно до норм законодавства України, чинних на той час, звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 з особистою заявою про надання йому відстрочки, яку він і отримав відповідно до протоколу №1944 на період з 06.09.2024 по 09.11.2024, яка в подальшому продовжувалася Реєстром автоматично. Вказує на пропуск строку звернення до суду, оскільки з 12.07.2024 позивачу вже було достеменно відомо про перебування його на військовому обліку та наявність у нього статусу «військовозобов`язаного».
Також, відповідачем заявлено клопотання про витребування доказів, а саме довідок про надання відстрочки та повної роздруківки сповіщень застосунку «Резерв+».
23.07.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивач звернувся до суду безпосередньо після того, як виникли правові наслідки у зв`язку з втратою права на відстрочку (01.07.2026) та коли відповідач фактично сформував правову невизначеність відносно статусу позивача. В період з 12.07.2024 до 01.07.2026 позивач на законних підставах користувався офіційно оформленою відстрочкою від призову на військову службу під час мобілізації (у зв`язку із навчанням), що підтверджується не лише даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти (ЄДЕБО), а й прямим визнанням самого відповідача у тексті відзиву. На думку позивача, це беззаперечно свідчить про те, що позивач перебував у постійному правовому полі комунікації з державними органами, а його облікові дані та підстави для відстрочки фіксувалися в інформаційних системах.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується інформацією з електронного кабінету призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Резерв +», сформованого 16.05.2026 та 17.06.2026.
Позивач мав відстрочку від призову на військову службу до 30.06.2026 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як здобувач вищої освіти за денною формою навчання.
08.06.2026 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив:
- визнати факт виникнення у ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), права на виключення з військового обліку станом на 09.08.2018 року у зв`язку з неотриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності;
- прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з військового обліку військовозобов`язаних на підставі п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на 09.08.2018 р.);
- внести відповідні відомості про виключення з військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг».
Заява направлена на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією накладної АТ «Украпошта», проте до суду не надано доказів надання відповідачем відповіді на звернення позивача.
Вважаючи протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неприйняття рішення про виключення ОСОБА_1 з військового обліку за його заявою від 08.06.2026 та нездійснення відповідних записів у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно ст. 33 Закону №2232 військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів
Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно положень ст. 37 Закону №2232 взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: звільнені з військової служби в запас; які звільнені зі служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування у запасі.
Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають зокрема громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.
Відповідно до положень п. 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є:
для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;
для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного;
для резервістів - військовий квиток.
Позивач стверджує, що досяг сорокарічного віку 09.08.2018. На думку позивача, згідно до п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-ХІІ, в редакції станом на день досягнення ним 40 річного віку), виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
Суд звертає увагу позивача, що станом на день досягнення ним 40-річного віку, була чинною редакція Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII від 23.06.2018.
Статтею 32 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), було визначено, що військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку.
Запас військовозобов`язаних згідно зі ст. 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних. Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд - до 60 років.
Особи офіцерського складу, які перебувають у запасі, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд: молодший офіцерський склад - до 45 років; старший офіцерський склад: майор (капітан 3 рангу), підполковник (капітан 2 рангу) - до 50 років; полковник (капітан 1 рангу) - до 55 років; вищий офіцерський склад - до 60 років; 2) другий розряд: молодший та старший офіцерський склад - до 60 років; вищий офіцерський склад - до 65 років. 
При цьому граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
Станом на 09.08.2018 (досягнення 40 річного віку) спору між сторонами стосовно наявності у позивача на той час права на виключення з військового обліку у зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності не існувало.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30.03.2021 №1357-IX внесено зміни до ч. 6 ст. 37 Закону №2232-ХІІ, та викладено в наступній редакції:
6. Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: 
1) призвані чи прийняті на військову службу; 
2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових закладах освіти і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 
3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; 
4) досягли граничного віку перебування в запасі; 
5) припинили громадянство України; 
6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; 
7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; 
8) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими.
Позивач взятий на військовий облік 24.02.2021, що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_1 .
В 2021 році позивач не ініціював питання щодо виключення його з військового обліку.
Станом на день звернення із заявою про виключення його з військового обліку від 08.06.2026 норма п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-ХІІ, в редакції станом на день досягнення ним 40 річного віку) виключена.
Отже, з набранням чинності вказаних змін до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Тобто, з набранням чинності змінами до ч. 2 ст. 28 Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під дію цього Закону і вважається військовозобов`язаним, як особа, яка ще не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування в запасі військовозобов`язаних.
Щодо приписів ч. 1 ст. 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Від часу опублікування (набрання чинності) змін до цього Закону він поширює свою дію наперед на всій території України і розповсюджується на усіх осіб, що не досягли граничного віку перебування в запасі.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 року у справі №820/3113/17.
Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний. Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За приписами ч. 1 ст. 34 Закону №2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону №2232-ХІІ взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: звільнені з військової служби в запас; які звільнені зі служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування у запасі.
Водночас, за приписами п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону №2232-ХІІ виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.
Згідно з п. 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (далі - Порядок №1487) військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є:
для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;
для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного;
для резервістів - військовий квиток.
Пунктом 79 Порядку №1487 встановлено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Відповідно до п. 81 Порядку №1487 взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пункті 15 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 20 цього Порядку. Районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, органи СБУ, підрозділи Служби зовнішньої розвідки беруть на військовий облік, знімають або виключають з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, у яких відсутні військово-облікові документи, лише після відновлення зазначених документів.
Судом встановлено, що з набранням чинності змін до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду (60 років), а норма п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-ХІІ, в редакції станом на день досягнення ним 40 річного віку) виключена, відтак, підстави для виключення позивача з військового обліку відсутні.
Відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню судом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 у справі №160/23843/24.
Суди мають керуватись приписами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме повторного взяття позивача на військовий облік військовозобов`язаних.
Стосовно твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з моменту ненадання відповідачем відповіді на звернення позивача, датованого 08.06.2026, відтак судом не встановлено пропуску строку звернення до суду та не встановлено підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
Щодо клопотання відповідача про витребування доказів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Оцінивши доводи клопотання відповідача, суд дійшов висновку, що докази, які просить витребувати відповідач, не стосуються предмета доказування у цій справі, не мають значення для встановлення обставин, що підлягають з`ясуванню під час її розгляду, та не можуть вплинути на правильне вирішення спору по суті.
За таких обставин клопотання відповідача про витребування доказів є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення). 
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Судові витрати розподілу не підлягають, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову. 
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський