ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/868/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.

за участю секретаря судового засідання: Кравчук О. І.,
та представників: 
позивача -1- Удовицького Є. М. (в режимі відеоконференції),
позивача -2- Удовицького Є. М. (в режимі відеоконференції),
відповідача-1 - Вороновської О. В., Риженко М. С. (в режимі відеоконференції),
відповідача -2- не з`явився, 
відповідача-3 - Салівона Д. О.,
третьої особи, яка не заявляє 
самостійних вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Онищенка Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті", Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026
та рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2025
у справі № 904/868/22 
за позовом Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп", Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті"
до Дніпровської міської ради, Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідачів:  ОСОБА_1 

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсними актів про примусове відчуження майна, витребування майна
В С Т А Н О В И В:
Товариство обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" (далі - ТОВ "Квартал-Груп", позивач-1) і Товариство з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" (далі - ТОВ "Естейт Сіті"; позивач-2) звернулися до господарського суду з позовом (з урахуванням відповідних заяв) до Дніпропетровської міської ради (далі - Дніпропетровська міська рада; Міська рада, відповідач -1), Військової частини НОМЕР_1 (далі - Військова частина НОМЕР_1 ; відповідач-2), Міністерства оборони України (далі - Міністерство оборони України; відповідач-3) про:
1) визнання незаконним та скасування наказу від 11.03.2022 № 11аг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини", виданого Військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням з Дніпровською міською радою від 11.03.2022 № 7/10-469;
2) визнання недійсним акта про примусове відчуження або вилучення майна, складеного та підписаного Військовою частиною НОМЕР_1 та Дніпровською міською радою щодо нерухомого майна належного ТОВ "Квартал-Груп", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. М-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. Н-вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м.; № 6 - хвіртка, площею 2,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19560431201;
3) витребування від Військової частини НОМЕР_1 на користь ТОВ "Квартал-Груп" споруди (складові частини/елементи): літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. М- навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м; № 6-хвіртка, площею 2,5 кв.м;
4) визнання недійсним акта про примусове відчуження або вилучення майна, складеного та підписаного Військовою частиною НОМЕР_1 та Дніпровською міською радою щодо нерухомого майна, належного ТОВ "Естейт Сіті", розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: нежитлової одноповерхової споруди виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А', А'', А''', огорожі № 1, 2, 3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 304029412101;
5) витребування від Військової частини НОМЕР_1 на користь ТОВ "Естейт Сіті" споруди (складові частини/елементи): нежитлова одноповерхова споруда виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А', А'', А''', огорожа № 1, 2, 3, І - мостіння.
Позовні вимоги ТОВ "Квартал-Груп" і ТОВ "Естейт Сіті" обґрунтовані тим, що відповідачі незаконно відчужили належне позивачам майно, за відсутності передбачених законодавством умов, які можуть бути покладені в основу рішення про вилучення цивільного об`єкта для забезпечення оборони України. 
Господарським судом справа розглядалась неодноразово.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.03.2025 (суддя - С. А. Ковтун), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 (головуючий суддя - Г. А. Кравчук, судді - Г. П. Коробенко, О. М. Сибіга), у задоволенні позову відмовлено.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 18.07.2019 державним реєстратором - приватним нотаріусом Вдовіною Ліаною Леонідівною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію за ТОВ "Квартал-Груп" права власності на нерухоме майно - будівель та споруд за адресою: вул. Набережна Перемоги, буд. 35, м. Дніпро, що складається з таких об`єктів: літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. М-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м; № 6-хвіртка, площею 2,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19560431201. 
31.03.2020 державним реєстратором - приватним нотаріусом Крючковою Тамарою Віталіївною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію за ТОВ "Естейт Сіті" права власності на нерухоме майно - нежитлову одноповерхову споруду Виставкового центру за адресою: вул. Січеславська Набережна, буд. 47а, м. Дніпро, яка складається з одноповерхової нежитлової споруди Виставкового центру літ. А-1, навісів літ. А', А'', А''', огорожі № 1, 2, 3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 304029412101.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан.
24.02.2022 Законом України № 2102-IX затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні".
11.03.2022 командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ; третя особа) видано наказ № 11aг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини" (далі - наказ № 11aг, оскаржуваний наказ), згідно з яким здійснити примусове відчуження на користь підрозділів територіальної оборони: 
- споруди, що належить ТОВ "Естейт Сіті", а саме: нежитлової одноповерхової споруди Виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А', А'', А''', огорожі № 1, 2, 3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м, яка розташована за адресою:    АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 304029412101; 
- споруди, що належать ТОВ "Квартал-Груп", а саме: нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,5853 га за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. М- навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м.; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м; № 6 - хвіртка, площею 2,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19560431201.
У цьому наказі зазначено, що його видано з метою утримання та контролю підрозділами військової частини пішохідної та автомобільної частини вулиці Січеславської Набережної, захисту центральної частини міста, недопущення причалювання до Фестивального причалу або обстрілу з боку річки Дніпро з плавучих засобів, зважаючи на те, що споруда фактично не охороняється та здатна приховати кілька можливих груп противника у центрі Дніпра. У цьому наказі також зазначено, що він виданий на підставі ч. 5 ст. 41 Конституції України, ч. 5 ст. 17 Закону України "Про оборону України", Законів України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" та за погодженням з Дніпровською міською радою від 11.03.2022 № 7/10-469. 
Суди попередніх інстанцій зазначили, що погодженням Дніпровської міської ради від 11.03.2022 № 7/10-469 є лист, який адресований командиру НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони ОСОБА_1 про погодження вилучення для потреб територіальної оброни вказаних вище об`єктів.
11.03.2022 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради також прийнято рішення від 11.03.2022 № 2-11/3-вч про погодження примусового відчуження майна, зазначеного у наказі, на користь підрозділів територіальної оборони та доручено підписання акта про примусове відчуження майна міському голові, а в разі його відсутності - особі, яка виконує його обов`язки. 
24.03.2022 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Прайм оцінка" (за замовленням Військової частини НОМЕР_1 ) проведено оцінку нежитлової одноповерхової споруди Виставкового центру за адресою: АДРЕСА_2 (звіт про оцінку майна № 24032022 02 BR), визначивши ринкову вартість майна у сумі 6 000 000,00 грн, будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (звіт про оцінку майна № 24032022 01 BR), визначивши ринкову вартість майна у сумі 1 600 000,00 грн.
На виконання наказу від 11.03.2022 № 11 аг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини" Військовою частина НОМЕР_1 25.03.2022 складено два акти про примусове відчуження або вилучення майна, а саме:
- акт про примусове відчуження або вилучення майна, власником якого є ТОВ "Квартал-Груп", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та складається: літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. М- навіс, загальною площею 180,0 кв.м; літ. Н - вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м; літ. Р - бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м; № 1 - ворота, площею 8,8 кв.м; № 2 - огорожа, площею 581,3 кв.м; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв.м; № 4 - огорожа, площею 38,3 кв.м; № 5 - ворота, площею 9,1 кв.м; № 6- хвіртка, площею 2,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19560431201. Акт містить інформацію про документи, що підтверджують право власності ТОВ "Квартал-Груп" на майно, вартість вилученого майна (1 600 000,00 грн), звіт про його оцінку № 24032022 01 BR. Акт підписаний представником Військової частини НОМЕР_1 та Дніпровським міським головою;
- акт про примусове відчуження або вилучення майна, власником якого є ТОВ "Естейт Сіті", розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Акт містить інформацію про документи, що підтверджують право власності ТОВ "Естейт Сіті", вартість вилученого майна (6 000 000,00 грн), звіт про його оцінку № 24032022 02 BR. Акт підписаний представником Військової частини НОМЕР_1 та Дніпровським міським головою.
Зазначені акти складені за формою, що передбачена додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998. Водночас акти не підписані особами, які зазначені у них як власники майна (ТОВ "Квартал-Груп", ТОВ "Естейт Сіті").
Суди попередніх інстанцій встановили, що у період з 25 по 30.03.2022 нерухоме майно, яке є предметом наказу було знесено (демонтовано) та, що ці обставини не є спірними та визнаються всіма учасниками справи.
13.12.2022 слідчим Державного бюро розслідувань проведено огляди місцевостей за адресами: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 35; м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 47а, за результатами яких складено протоколи огляду місця події (огляди проведено у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження № 62022170030000202). У протоколах огляду місць події зазначено про відсутність за цими адресами об`єктів нерухомого майна (т. 4, а.с. 211-215, 218-222).
17.09.2024 позивачами проведено обстеження за вказаними вище адресами та складені відповідні акти обстеження, а саме: акт обстеження нерухомого майна від 17.09.2024 № 1, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 35, складений ТОВ "Квартал-Груп", за яким на місці розташування знаходиться ТП, що є тимчасовою спорудою, хвіртка та огорожа; акт обстеження нерухомого майна від 17.09.2024 № 2, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 47а, складений ТОВ "Естейт Сіті", за яким на місці розташування знаходиться огорожа.
Вважаючи оскаржувані наказ та акти незаконними, а також такими, що порушують право власності позивачів та їх законні інтереси на мирне володіння майном, ТОВ "Квартал-Груп", ТОВ "Естейт Сіті" звернулися до господарського суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсними актів про примусове відчуження або вилучення майна, витребування споруд (складових частин/елементів). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що командування Військової частини НОМЕР_1 є суб`єктом, який відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" уповноважене приймати рішення про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану і, що таке відчуження здійснюється у власність держави в особі Збройних Сил України. Зазначив, що можливе порушення підзаконних актів щодо діловодства не нівелює повноваження командування Військової частини НОМЕР_1 на прийняття відповідного наказу і не робить його неправомірним формулювання про відчуження майна на користь територіальної оборони. Суд встановив, що оскільки оскаржувані наказ та акти є виконаними і вичерпали свою дію, то визнання їх недійсними є неефективним способом захисту. Встановивши відсутність порушення з боку відповідачів норм чинного законодавства при прийнятті оскаржуваних наказу і відповідних актів, керуючись ст. 349 ЦК України, суд відмовив і у задоволенні решти позовних вимог. 
З висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову погодився і апеляційний господарський суд. 
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, позивачі звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами, в яких просять: 
- ТОВ "Естейт Сіті" - скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 в частині відмови йому у задоволенні першої, четвертої та п`ятої позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити; 
- ТОВ "Квартал-Груп" - скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови ТОВ "Квартал-Груп" у задоволенні першої, другої та третьої позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити. 
У касаційних скаргах ТОВ "Естейт Сіті", ТОВ "Квартал-Груп" посилаються на п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: 
- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - суди ухвалили рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22, від 23.09.2025 у справі № 915/596/24, від 28.05.2020 у справі № 826/17201/17, від 14.07.2021 у справі № 520/11587/19, від 08.11.2021 у справі № 184/1009/17;
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 16 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", ч. 3 ст. 353 ЦК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. 5 ГПК України;
- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України (п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України) - судами попередніх інстанцій не надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам, які мають значення для її правильного вирішення. Так, суди не дослідили докази, які підтверджують збереження двох складових частин нерухомого майна, а саме: огорож № 2, № 3 (щодо касаційної скарги ТОВ "Естейт Сіті") та, які підтверджують збереження трьох складових частин нерухомого майна, а саме: літ. П-ТП загальною площею 7,6 кв.м; № 3- хвіртки, площею 2,0 кв.м; № 4-огорожі, площею 38,3 кв.м (щодо касаційної скарги ТОВ "Квартал-Груп"); необґрунтовано не врахували висновок експертів.
Скаржники також зазначають таке: судами попередніх інстанцій неправильно застосовано п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", ст. 16 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч. 1 ст. 387 ЦК України, ст.ст. 5, 73-79, 86, 104 ГПК України; наявними у справі доказами спростовується будь-яка потреба держави у примусовому відчуженні майна, зокрема, наведене підтверджується висновком експертів та іншими переліченими у касаційних скаргах доказами; у лютому-квітні 2022 Плану оборони міста Дніпро не існувало, а перший такий План з пояснювальною запискою до нього було розроблено та зареєстровано у Військовій частині НОМЕР_3 лише 06.06.2022; наказ від 11.03.2022 № 11аг видано з порушенням п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану"; результатом проведення службової перевірки встановлено, що станом на 11.03.2022 та на момент проведення службового розслідування (30.05.2022) наказ від 11.03.2022 № 11аг не було погоджено з обласною, районною, міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої влади; лист Дніпровської міської ради від 11.03.2022 № 7/10-469 не є погодженням у розумінні ч. 1 ст. 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану"; посилання судів першої та апеляційної інстанцій на рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 11.03.2022 № 2-11/3-ВЧ, яким відповідачі не керувались, є необґрунтованим; оскаржуваний наказ і акти не вичерпали свою дію, оскільки відповідачами не здійснено реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; судами зроблено помилковий висновок, що нерухоме майно позивача було вилучено на користь Сил територіальної оборони Збройних Сил України; формуючи висновок про обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав, суд першої та апеляційної інстанцій керувалися не релевантною судовою практикою. Скаржники також посилаються на такі справи № 904/4710/21, № 904/9841/21, № 904/8667/21, № 904/7450/21, № 904/8164/21.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.05.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ТОВ "Квартал-Груп" на вказані судові рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.06.2026.
Верховний Суд ухвалою від 19.05.2026 відкрив провадження за касаційною скаргою ТОВ "Естейт Сіті" на вказані судові рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.06.2026. Суд також вирішив розгляд касаційних скарг ТОВ "Естейт Сіті" і ТОВ "Квартал-Груп" здійснювати спільно.
У відзивах на касаційні скарги відповідачі і ОСОБА_1 просять касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав, наведених у цих відзивах. 
До Верховного Суду від ТОВ "Естейт Сіті" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 904/868/22 до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні № 175/9172/24. Розглянувши це клопотання, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки заявником не доведено об`єктивної неможливості здійснення касаційного перегляду судових рішень до завершення розгляду зазначеного кримінального провадження. Встановлені у цій справі обставини та зібрані докази дозволяють Верховному Суду належним чином оцінити доводи касаційних скарг щодо застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та вирішити питання про наявність або відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників позивачів, відповідачів-1-3, третьої особи, перевіривши наявність зазначених у касаційних скаргах підстав касаційного оскарження судового рішення (п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цих касаційних скарг з огляду на таке.
Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64 Конституції України).
За змістом ч. 2 цієї статті в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.
Відповідно до ст. 41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
В умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна (ст. 353 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Закон України "Про правовий режим воєнного стану" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.04.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. Воєнний стан триває дотепер.
Згідно з п. 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Верховний Суд у постанові від 24.07.2024 у справі № 910/14243/22 дійшов таких висновків: 
"за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Крім того, ст. 15 Конвенції передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою. Повідомленням від 28.02.2022 Україна поінформувала Генерального секретаря Ради Європи щодо обсягу відступу, пославшись, зокрема, на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 12.10.2022 № 8-р(I)/2022 Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава встановлює як потрібні ті заходи втручання у право власності, які дають змогу досягти легітимної мети з дотриманням принципів правомірного втручання".
Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначається Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану". 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону примусове відчуження майна - це позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.
Примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості (ч.ч. 1, 2 ст. 3 вказаного Закону).
Фінансування компенсації та заходів з примусового відчуження або вилучення майна регулює ст. 10 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану". 
За приписами ст. 10 цього Закону:
- компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану з попереднім повним відшкодуванням його вартості здійснюється військовим командуванням чи органом, що прийняв рішення про таке відчуження, за рахунок коштів державного бюджету до підписання акта (ч. 1 ст. 10 цього Закону); 
- компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету (ч. 2 ст. 10 цього Закону).
За правовою природою примусове відчуження майна у власника в умовах воєнного стану є реквізицією (див. п. 83 постанови Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 910/14243/22).
Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд неодноразово зазначали таке: 
- під реквізицією варто розуміти примусове оплатне відчуження майна державою у власника при існуванні надзвичайних обставин на підставі та в порядку, встановленому законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості або без такого. Метою реквізиції є усунення або запобігання тим наслідкам, що виникли або можуть виникнути, наступити через стихійне лихо, аварію, епідемію, епізоотію, воєнний або надзвичайний стан та за інших надзвичайних обставин;
- реквізиція застосовується за надзвичайних обставин, які вимагають негайних дій, вона провадиться в позасудовому (адміністративному) порядку за рішенням органів державної влади. Адміністративний порядок реквізиції майна у власника обумовлений необхідністю швидкої реакції від органів державної влади на надзвичайні обставини. Норми, що регулюють реквізицію, спрямовані на вирішення колізії публічного інтересу та цивільного права (зокрема, права власності, інших цивільних прав), розв`язання якої відбувається на користь публічного інтересу;
- залежно від підстав проведення реквізиції, існує два її види: реквізиція за надзвичайних обставин (ч. 1 ст. 353 ЦК України); реквізиція в умовах воєнного або надзвичайного стану (ч. 2 ст. 353 ЦК України). Відмінність між реквізицією (ч. 1 ст. 353 ЦК України) та реквізицією в умовах надзвичайного чи воєнного стану (ч. 2 ст. 353 ЦК України) полягає у моменті відшкодування вартості майна. У першому випадку його має бути проведено до примусового відчуження майна, а в другому - обов`язок держави відшкодувати вартість майна настає після його примусового відчуження;
- право вимагати повернення майна обумовлюється наявністю в особи статусу "колишнього" власника. За допомогою такої конструкції законодавець створює передумови для охорони інтересів приватних осіб. Повернення майна можливе за умови: припинення надзвичайних обставин, тобто стихійного лиха, аварії, епідемії, епізоотії, воєнного або надзвичайного стану та ін.; збереження майна; заявлення власником позовної вимоги про його повернення до органу, що проводив його реквізицію або якому передано відповідне майно; встановлення можливості повернення (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 712/3525/23, постанови Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 284/276/16-ц, від 13.09.2023 у справі № 707/1298/22).
Законодавець у п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" закріпив норму, відповідно до якої в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.
Способи примусового відчуження або вилучення майна визначає ст. 3 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану". За цією нормою права примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім або наступним повним відшкодуванням його вартості. Вилучення ж майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна.
Питання, пов`язані із виплатою компенсації за примусово відчужене майно в умовах воєнного чи надзвичайного стану врегульовані положеннями Порядку розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах воєнного чи надзвичайного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 31.10.2012 № 998 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 26.01.2022 № 61 (далі - Порядок № 998)). 
За п. 1 Порядку № 998 він визначає механізм прийняття, розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. Майно, що підлягає примусовому відчуженню, оцінюється в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оцінну діяльність.
Заява про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно приймається, обліковується і розглядається за місцем відчуження майна. До заяви додаються акт про примусове відчуження майна та висновок про вартість такого майна (п. 3 Порядку № 998).
За результатами розгляду заяви органи, зазначені у п. 3 Порядку, оформлюють висновок про здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. Висновок оформляється у трьох примірниках. Перший примірник передається заявникові, другий - територіальному органу Казначейства, третій зберігається за місцем його оформлення. Висновки обліковуються органом, який їх видав. Орган, що прийняв рішення про примусове відчуження майна, на підставі виданого ним висновку враховує відповідну потребу в коштах у бюджетному запиті на наступний бюджетний період (після скасування правового режиму надзвичайного стану) або на п`ять наступних бюджетних періодів (після скасування правового режиму воєнного стану (п. 7 Порядку № 998). 
Виплата повної компенсації здійснюється органами, що прийняли рішення про примусове відчуження майна, у порядку черговості оформлення висновків за рахунок і в межах коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану (п. 8 Порядку № 998).
Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").
Термін "військове командування" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про правовий режим воєнного стану" або Законі України "Про правовий режим надзвичайного стану", залежно від правового режиму, в умовах якого передається, відчужується або вилучається майно (ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними визначає Закон України "Про Збройні Сили України" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Згідно зі ст. 1 зазначеного Закону Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено таку загальну структуру Збройних Сил України: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України -Десантно-штурмові війська, війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Законом України "Про основи національного спротиву" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Сили територіальної оборони Збройних Сил України також віднесено до окремого роду сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони. Територіальною обороною за Законом України "Про основи національного спротиву" є система загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.
Визначення особливого періоду містить Закон України "Про оборону України", яким є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вимоги до акта про примусове відчуження або вилучення майна визначає ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".
Про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).
Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.
У разі відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника під час складання акта про примусове відчуження або вилучення майна такий акт складається без її участі. У такому разі власник майна або його законний представник має право на ознайомлення з актом про примусове відчуження або вилучення майна. Примірник акта та документ, що містить висновок про вартість майна, вручаються під розписку особі, у якої відчужується або вилучається майно, або її уповноваженому представнику.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження, вилучення майна в умовах правового режиму воєнного стану" право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.
Законодавець у ст. 9 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" закріпив норму, відповідно до якої право на відшкодування вартості майна (компенсація) у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану мають юридичні особи комунальної і приватної форми власності та фізичні особи, у яких відчужені будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану або для відвернення чи ліквідації ситуацій, що стали причиною введення правового режиму надзвичайного стану, і відповідно їх правонаступники та спадкоємці.
Здійснивши аналіз вказаних вище норм матеріального права, надавши оцінку наявним у справі документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, господарські суди попередніх інстанцій встановили таке:
- примусове відчуження нерухомого майна у позивачів є процедурою реквізиції в умовах воєнного стану з наступною повною компенсацією його вартості. Приписи Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" не покладають на орган державної влади та/або військове командування обов`язку повідомляти власника про дату та час розгляду питання щодо примусового відчуження майна. У разі відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника під час складання акта про примусове відчуження або вилучення майна такий акт складається без її участі (див. п. 5 ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану");
- командування Військової частини НОМЕР_1 є суб`єктом, який відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" уповноважене приймати рішення про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану і таке відчуження здійснюється у власність держави в особі Збройних Сил України;
- зі змісту наказу вбачається, що його видано на підставі ч. 5 ст. 41 Конституції України, ч. 5 ст. 17 Закону України "Про оборону України", Законів України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" з метою утримання та контролю підрозділами військової частини пішохідної та автомобільної частини вулиці Січеславської Набережної, захисту центральної частини міста, недопущення причалювання до Фестивального причалу або обстрілу з боку річки Дніпро з плавучих засобів, зважаючи на те, що споруда фактично не охороняється та здатна приховати кілька можливих груп противника у центрі Дніпра; 
- у наказі визначено мету реквізиції належного позивачам майна - на потреби держави в умовах правового режиму воєнного стану, які є значними та полягають як у забезпеченні потреб безпеки та оборони міста Дніпро, так і в забезпеченні потреб населення міста, усунення або запобігання тих наслідків, що виникли або можуть виникнути (наступити) в умовах реальної загрози з боку ворога;
- скаржники не є суб`єктами, які вправі оцінювати дії держави в умовах воєнного стану, зокрема, їх необхідність, доцільність, ефективність, окреслювати оптимальні шляхи досягнення державою матеріально-технічного результату тощо. Реалізуючи надані законом повноваження, держава в особі компетентних органів самостійно визначає перелік заходів, що підлягають застосуванню задля забезпечення обороноздатності та національної безпеки. Власник реквізованого майна може обґрунтовувати незаконність, непропорційність вжитих державою заходів, відсутність суспільного (публічного) інтересу, однак не надавати оцінку їх дієвості, зокрема, в умовах відсутності повного обсягу інформації (конфіденційна, таємна, службова інформація (див. постанови Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 910/14243/22, від 12.02.2025 у справі № 925/323/24);
- погодженням Дніпровської міської ради є лист від 11.03.2022 № 7/10-469, який адресований командиру НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони ОСОБА_1 , про погодження вилучення для потреб територіальної оборони спірних об`єктів. 11.03.2022 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради також прийнято рішення від 11.03.2022 № 2-11/3-вч про погодження примусового відчуження майна, зазначеного у наказі, на користь підрозділів територіальної оборони, та доручено підписання акта про примусове відчуження майна міському голові, а в разі його відсутності - особі, яка виконує його обов`язки;
- правовою підставою набуття державою права власності на об`єкти нерухомого майна позивачів є оспорювані наказ та акти про примусове відчуження або вилучення майна, які оформлені з дотриманням встановленої законом форми;
Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, предметом позову у справі, що переглядається, є вимоги позивачів про скасування наказу, визнання недійсними актів та витребування майна (споруд, їх складових частин/елементів).
Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду зазначали таке:
- спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема, ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Позивачка обрала неналежний (неефективний) спосіб судового захисту, пред`явивши, зокрема, вимоги про визнання протиправним та скасування, зокрема, акта про примусове відчуження майна. Акт про примусове відчуження та вилучення майна не є правовстановлюючим документом, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, щодо якого прийняте рішення про його реквізицію. Підписання цього акта є лише етапом документального оформлення процедури реквізиції. Більше того, скасування вказаного акта не тільки не призведе до відновлення її прав, а й позбавить можливості на відшкодування вартості майна у порядку ч. 2 ст. 11 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 712/3525/23);
- предметом позову у цій справі, що розглядається, є вимоги позивача про визнання незаконними та скасування наказів відповідача, які стосувалися примусового відчуження приватного майна - будівлі, належної банку. За обставинами цієї справи оспорювані накази виконані, а отже, вичерпали свою дію; позов у цій справі спрямований на захист права власності позивача на нерухоме майно, а отже, обраний позивачем спосіб захисту не призводить до відновлення його прав, оскільки у наведеному випадку є неефективним; спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає вимогам закону і є одночасно ефективним, передбачає звернення з віндикаційним позовом, а не визнання незаконними та скасування оспорюваних наказів. Отже, враховуючи наведене, обраний позивачем у справі, яка переглядається, спосіб захисту не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права, а тому не спроможний надати ефективний захист його прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (див. постанову Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 927/436/22).
Надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, підставно відмовили у задоволенні позову про визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу і визнання недійсними актів про примусове відчуження або вилучення майна, оскільки вказані способи захисту не є ефективними, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові у цій частині. Ці висновки судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України.
Щодо решти позовних вимог, то необхідно зазначити таке.
Частиною 2 ст. 393 ЦК України встановлено, що якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Як уже зазначалось відповідно до ст. 41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Водночас право власності не є абсолютним, його здійснення має певні конституційно-правові межі. Втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу "юридичної визначеності" та принципу "пропорційності", який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства.
Оцінюючи правомірність втручання держави у право власності позивачів у розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (дотримання критеріїв "трискладового тесту"), суд апеляційної інстанцій встановив, що:
- втручання у право власності позивачів переслідувало легітимну мету, було пропорційним у співвідношенні до суспільних інтересів (в Україні із 24.02.2022 діє воєнний стан внаслідок збройної агресії російської федерації; зусилля державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань спрямовані насамперед на захист життя і здоров`я людей);
- Збройні Сили України мають гостру потребу в забезпеченні матеріальними засобами і ресурсами для належного виконання визначених перед ними завдань; 
- з встановлених у справі обставин вбачається, що військова частина підтвердила використання нею реквізованого майна для виконання завдань з оборони міста Дніпро. У свою чергу позивачі не навели переконливих аргументів на підтвердження того, що відчуження їх майна для потреб держави в умовах воєнного стану (з можливістю отримати належну грошову компенсацію) становитиме для них надмірний тягар; 
- втручання у право власності позивачів відповідає критерію законності, оскільки відбулося у чітко регламентованому, зрозумілому порядку, який діє в Україні.
Встановивши вищевказане, дослідивши обставини потреб держави в особі ЗСУ в забезпеченні відповідними матеріальними ресурсами для належного виконання визначених перед ними завданнями, зокрема, для виконання завдань щодо оборони м. Дніпро, а також невстановлення обставин щодо порушення з боку відповідачів норм чинного законодавства при прийнятті оспорюваних наказу та актів при здійсненні процедури примусового відчуження у позивачів майна в умовах воєнного стану, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог про витребування відповідного майна на користь позивачів. 
Водночас як на підставу касаційного оскарження скаржники посилаються на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
У постанові від 03.09.2024 у справі № 910/14049/23 Верховний Суд дійшов висновку, що крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Щодо вказаної підстави касаційного оскарження - п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, то необхідно зазначити, що касаційні скарги не містять відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржниками норм права у подібних правовідносинах, а лише зводяться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно скаржникам в межах конкретної справи. Касаційні скарги в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до незгоди зі висновками судів попередніх інстанцій і переоцінки документів у справі. Зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд не формує висновку щодо застосування вказаних скаржниками норм права у цьому випадку. 
Отже, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржниками підставу касаційного оскарження, визначену у п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Щодо посилання скаржників на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України і постанови Верховного Суду, то необхідно зазначити таке. 
Законодавець у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила про те, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див., зокрема, ухвалу Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 274/1477/20). Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника. 
Надавши оцінку висновкам Верховного Суду, на які посилаються скаржники, колегія суддів зазначає таке:
- у справі № 183/1617/16 предметом спору є визнання неправомірним і скасування частково рішення сільської ради "Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акта на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_3 , Чкалова"; визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, надану для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 та зобов`язання її повернути у власність держави в особі Дніпропетровської ОДА. У цій справі позов мотивовано такими обставинами: земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, які знаходяться у постійному користуванні ДП "Новомосковське лісове господарство"; факт належності земельної ділянки до зазначеної категорії підтверджується, зокрема, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2013 у справі № 20/5005/9915/2012; сільська рада розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду з перевищенням повноважень, а повноваження щодо розпорядження нею мала Дніпропетровська ОДА; відбулося незаконне відчуження земель державної власності на користь фізичної особи;
- у справі № 826/17201/17 предметом спору є визнання протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання ОСОБА_3 відмови, викладеної в листі від 14.06.2017 № П-16025/0-9902/6-17, щодо надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 га; зобов`язання Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтованою площею 2 га, а у справі № 520/11587/19 - визнання протиправною відмову Департаменту за заявою ПрАТ "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" від 10.09.2019 за № 638 про надання містобудівних умов та обмежень для завершення самочинно розпочатого будівництва нежитлової будівлі (торгівельного призначення) літ 2П- 2 по пр. Ювілейному, 7 в м. Харкові, яка розташована на земельній ділянці площею 3,1674 га, кадастровий номер 6310136600:09:001:0063; зобов`язання Департамент надати ПрАТ "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" містобудівні умови та обмеження для завершення самочинно розпочатого будівництва нежитлової будівлі (торгівельного призначення) літ. 2П-2, яка розташована за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, 7 на земельній ділянці площею 3,1674 га згідно з договором оренди землі від 01.03.2006 № 340667100026, кадастровий номер 6310136600:09:001:0063. Предметом спору у справі № 184/1009/17 є визнання протиправними дії відповідача, які полягають у не призначенні їй щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 25.04.2017; зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити їй, щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 25.04.2017.
Отже, Верховний Суд зауважує, що у жодній із наведених вище справ спірні правовідносини не стосувалися процедури реквізиції в умовах воєнного стану, яка здійснюється за спеціальним нормативним регулюванням, зокрема, за ч. 2 ст. 353 ЦК України, відповідно до норм Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану". 
Щодо посилання скаржника на справу № 915/596/24 за позовом ТОВ "Укравтоімпорт" до Військової частини НОМЕР_4 про скасування акта про примусове відчуження або вилучення майна від 07.06.2022 № 240 та витребування у відповідача на користь позивача вилучений транспортний засіб - автомобіль HYUNDAI SONATA, VIN: НОМЕР_5 , то у ній позовні вимоги ТОВ "Укравтоімпорт" обґрунтовані незаконністю примусового позбавлення позивача права власності на транспортний засіб. Позивач зазначав, що на підставі акта про примусове відчуження або вилучення майна від 07.06.2022 № 240 здійснено примусове відчуження належного ТОВ "Укравтоімпорт" майна. За твердженням позивача, фактично майно було вилучене 14.04.2022, проте акт про примусове відчуження або вилучення майна складений лише 07.06.2022, тобто оформлення майна відбулося постфактум. Крім того, на думку ТОВ "Укравтоімпорт", примусове відчуження або вилучення майна мало би бути здійснене за рішенням військового командування, погодженого відповідною державною адміністрацією чи виконавчим органом відповідної місцевої ради, оскільки станом на момент вилучення наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.04.2022 № 125 про визнання міста Одеси та Одеської області такими, де ведуться бойові дії, не було. Крім того, як зазначав позивач, акт про примусове відчуження або вилучення майна від 07.06.2022 № 240 не містить підпису та печатки органу, який погодив рішення командира Військової частини НОМЕР_6 про примусове вилучення автомобіля. У цій справі судом апеляційної інстанції було встановлено, що примусове вилучення спірного майна, є таким, що вчинено всупереч вимогам ч. 1 ст. 4 "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану". 
На відміну від цієї справи № 915/596/24 у справі, яка переглядається, у позивачів було відчужено  інший вид майна і судами не встановлено прошення процедури його відчуження. Фактичні обставини за яких ухвалювалось рішення у цих справах не є подібними. 
Водночас судові рішення жодним чином не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22, а відповідають їм у частині щодо звернення позивачів з неефективним способом захисту. Крім того, у цій справі № 910/10009/22 не було встановлено, що майно, яке є предметом наказу було знесено (демонтовано) як у справі, яка переглядається. 
Отже, Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у постанові апеляційного господарського суду і рішенні суду першої інстанції, що оскаржуються, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах. Ці висновки не є різними, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались норми матеріального і процесуального права, а також було прийнято відповідні судові рішення. Верховний Суд зазначає і те, що посилаючись на вказані у касаційних скаргах постанови, скаржники залишають поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржниками у цьому випадку не було доведено.
Щодо решти постанов Верховного Суду, на які посилаються скаржники, то необхідно зазначити, що фактично скаржники у касаційній скарзі лише цитують загальні висновки Верховного Суду і не обґрунтовують та не конкретизують в чому полягає невідповідність висновків судів попередніх інстанцій цим висновкам Верховного Суду. Відповідні посилання скаржників носять суто декларативний характер і не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права у справі, в якій подано касаційні скарги.
Отже, наведена скаржниками підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних постанови апеляційного господарського суду і рішення суду першої інстанції з цієї підстави. 
Колегія суддів також відхиляє і посилання скаржників на положення п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України з огляду на таке. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права щодо недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
Натомість зміст касаційних скарг свідчить про те, що доводи скаржників у наведеній частині зводяться до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як уже зазначалося, скаржники при цьому належним чином не обґрунтували у своїх касаційних скаргах наявність підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржників про недослідження судами попередніх інстанції зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див. постанову Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 902/51/21). 
Колегія суддів зазначає і те, що судами попередніх інстанцій була надана оцінка відповідним експертизам з урахуванням вимог ст.ст. 86, 104 ГПК України. Наведені у касаційних скаргах доводи у цій частині фактично зводяться до незгоди скаржників з висновком судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин справи. Однак колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Решта доводів в касаційних скаргах фактично зводяться лише до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законодавець у ч. 1 ст. 236 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного господарського суду, ухвалених відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційних скарг покладаються на скаржників.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті", Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 та рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2025 у справі № 904/868/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.