ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 р. 	Справа № 480/2198/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2025, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 02.12.25 по справі № 480/2198/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ №191 від 04.11.2024 командира ВЧ НОМЕР_1 про призначення службового розслідування по факту не прибуття до нового місця несення служби сержанта ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ №61 від 13.12.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 "Про результати службового розслідування".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . 04.11.2024 командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ №191 про призначення службового розслідування по факту не прибуття до нового місця служби сержанта ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 та прийнято наказ про проведення службового розслідування. На підставі акту про проведення службового розслідування, командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ №61 від 13.11.2024. Позивач, з висновками про його самовільне залишення військової частини категорично не погоджується, оскільки не прибуття в установлений строк в приписі до ВЧ НОМЕР_3 підтверджуються поважними причинами, а саме перебування на стаціонарних лікуваннях.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивачем зазначено, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що позивачем жодним чином не заперечується необхідність його вибуття 02.11.2024 в АДРЕСА_1 до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби, однак позивач ОСОБА_2 не з`явився 03.11.2024 по новому місцю несення служби у зв`язку із погіршенням стану здоров`я з поважних причин, які підтверджені виписками з лікарні про безперервне стаціонарне лікування з 02.11.2024 по 06.12.2024. Вказує, що перебуваючи на стаціонарних лікуваннях позивач про поважні причини його не прибуття до військової частини НОМЕР_3 повідомляв начальника відділу кадрів, що підтверджується скриншотом месенджеру Ватсап. Також позивач зазначає, що відповідачем не повідомлено про проведення службового розслідування, не запропоновано позивачу ОСОБА_1 надати пояснення під час проведення службового розслідуванняи та можливості отримати спірний наказ, чим порушено Порядок проведення службового розслідування у ЗСУ та у встановлений строк оскаржити цей наказ та надати підтвердження поважності неявки 03.11.2024 в м. Звягель. Вказує, що з огляду на недотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування в частині, що стосується позивача, шляхом не вжиття всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, в тому числі, наявності вини військовослужбовця, оскаржуваний наказ від 13.12.2024 №64 про результати службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, військовою частиною НОМЕР_1 зазначено, що позивач після вибуття з військової частини НОМЕР_1 02.11.2024, самовільно, на власний розсуд залишив місце служби, поїхавши за кермом власного автомобіля до м. Суми, а не до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) всупереч наказу №313 (по стройовій частині) від 02.11.2024 та припису №97/458 від 02.11.2024. Вказує, що в подальшому позивач знаходився на самовільному лікуванні в КНП "Центральна міська лікарня" СМР та в КНП "КМР "Конотопська центральна районна лікарня ім. ак. М. Давидова", без оформлення документів, згідно установлених норм та без жодного повідомлення військової частини про те, що він знаходиться на лікуванні. Посилання позивача на скріншот повідомлення із застосунку Ватсап не є належним доказом оповіщення, оскільки він не містить ані адресата, ані дати його написання. З урахуванням викладеного відповідач зазначає, що оскільки позивачем не надано жодних аргументів та не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували протиправність оскаржуваних наказів № 191 від 04.11.2024 "Про призначення службового розслідування" та № 61 від 13.11.2025 "Про результати службового розслідування" у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіриши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно військового квитка серії НОМЕР_4 від 20.06.1993, ОСОБА_1 на підставі наказу №7 від 09.01.2023 зарахований до ВЧ НОМЕР_1 . 
На підставі наказу від 29.10.2024 №197-РС ОСОБА_1 звільнено від займаних посад і призначено до цього самого оперативного командування солдатом резерву 3 запасної роти ВЧ НОМЕР_3 .
Відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.11.2024 №313 позивача виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення при ВЧ НОМЕР_5 та видано атестати та вважати таким, що 02.11.2024 справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м.Звягель Житомирської області. (а.с.18)
Позивачу 02.11.2024 №97/458 ВЧ НОМЕР_1 виданий припис, відповідно якого 02.11.2022 необхідно вибути до ВЧ НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби, строк прибуття 03.11.2024. (а.с.32)
Військовою частиною НОМЕР_3 листом від 04.11.2024 №677/4465 повідомлено командира ВЧ НОМЕР_1 про те, що сержант ОСОБА_1 , станом на 04.11.2025 до ВЧ НОМЕР_3 не прибував, його місце знаходження невідоме. (а.с.24)
04.11.2024 призначено службове розслідування по факту не прибуття до нового місця служби сержанта ОСОБА_1 , що підтверджено витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №191. (а.с.19)
Офіцером-психологом ВЧ № НОМЕР_6 ОСОБА_3 за наслідками проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування, який затверджено командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 (а.с.20-21). 
За підсумками службового розслідування 13.11.2025 командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ №61 "про результати службового розслідування" (а.с.22) та встановлено, що в діях сержанта ОСОБА_1 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України та наказано заступнику командира ВЧ НОМЕР_1 з психологічної підтримки персоналу надати доповіді по даному факту до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Чергінівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та територіального управління ДБР у м.Києві.
Позивач вважає, що відповідачем не повідомлено про проведення службового розслідування, не запропоновано надати пояснення та можливості отримати спірний наказ, отже оскаржувальні накази підлягають скасуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.
Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-XII.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Судом враховується, що сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно із ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Пунктом 84 Дисциплінарного статуту визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Частиною 7 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців (п.13 Розділу III).
До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування (п.14 Розділу III).
Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин). 
Приписами п. 3 розділу VІ визначено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №191 від 04.11.2024 командира ВЧ НОМЕР_1 "Про призначення службового розслідування по факту не прибуття до нового місця несення служби сержанта ОСОБА_1 ", колегія суддів зазначає, що сам факт призначення службового розслідування не є таким, що підтверджує порушення прав, свобод та законних інтересів позивача та не створює для нього будь-яких негативних наслідків.
Відповідно до статей 2, 5 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, які порушені суб`єктом владних повноважень. Предметом судового оскарження можуть бути лише такі рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки особи.
Оскаржуваним наказом №191 від 04.11.2024 оцінка дій ОСОБА_1 по суті не надавалася, питання про наявність чи відсутність у нього вини не вирішувалося, до дисциплінарної чи іншого виду відповідальності він цим наказом не притягувався. Зазначений наказ є проміжним (процедурним) актом, яким лише розпочинається процедура з`ясування обставин можливого дисциплінарного проступку; метою службового розслідування є визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку, а не остаточне вирішення питання про відповідальність позивача.
Слід зазначити, що наказ про призначення службового розслідування не створює безпосередньо для особи, щодо якої воно проводиться, жодних правових наслідків, а оцінка обґрунтованості такого розслідування підлягає перевірці судом не самостійно, а в межах оскарження рішення, прийнятого за його результатами.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскарження наказу №191 від 04.11.2024 "Про призначення службового розслідування" не спрямоване на відновлення будь-якого порушеного права, свободи чи інтересу позивача, оскільки на момент його видання, права позивача жодним чином не зачіпались, а можливе порушення прав могло б виникнути лише за результатами проведеного розслідування.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 61 від 13.11.2024 "Про результати службового розслідування", колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Так, Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно розділу V порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
В Акті службового розслідування від 13.11.2024 зазначено, що ОСОБА_1 , проходячи військову службу, будучи військовослужбовцем ЗСУ призваний за мобілізацією у військовому званні "сержант", 03.11.2024 не прибув для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 та вибув у невідомому напрямку, перебуває поза межами військової частиини, проводить час на власний розсуд не пов`язаний з проходженням військової служби. 
В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 61 від 13.11.2024 "Про результати службового розслідування" зазначено, що в діях сержанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та наказано заступнику командира військової частини НОМЕР_1 з психологічної підтримки персоналу надати доповіді по даному факту до ІНФОРМАЦІЯ_2 , Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та територіального управління ДБР у м. Києві.
Частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України визначений такий склад військового кримінального правопорушення: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Відповідно до ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Таким чином, за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.
При цьому самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.
Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.
Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. В будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
В обгрунтування обставин не прибуття 03.11.2024 до військової частини НОМЕР_3 в АДРЕСА_1 згідно припису №97/458 від 02.11.2024 позивач зазначає, що 02.11.2024 потрапив до лікарні та знаходився на безперервних лікуваннях з 02.11.2024 по 06.12.2024. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до медичного висновку №18900 встановлено, що 02.11.2024 о 22:05 ОСОБА_1 надійшов до хірургічного відділення в ургентному порядку та в подальшому з 02.11.2024 по 10.11.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП "ЦМЛК" СМР. Після виписки 10.11.2024 евакуаційним автобусом доставлений до м. Конотом для продовження лікування.
Відповідно до виписки №6927 встановлено, що з 10.11.2024 по 20.11.2024 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП "Конотопської міської ради "Конотопська центральна районна лікарня ім. ак. М. Давидова" в неврологічному відділенні.
Відповідно до виписки УБД № 144624 із медичної карти стаціонарного хворого №7161 встановлено, що з 20.11.2024 по 06.12.2024 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП "Конотопської міської ради "Конотопська центральна районна лікарня ім. ак. М. Давидова". Стан середньої важкості.
Позивач зазначає, що він жодним чином не ухилявся від проходження служби та після виписки з лікарні 06.12.2024 прибув до військової частини НОМЕР_3 в АДРЕСА_1 та надав виписки медичних установ щодо безперервного лікування, однак в цій частині у проходженні служби відмовили з підстав необхідності отримати у військовій частині НОМЕР_1 новий припис задля подальшого проходження військової служби. Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 , однак у проходженні служби в цій частині йому також відмовили. В подальшому, після отримання відмов, позивач з`явився до резервного батальйону військової частини НОМЕР_7 , в якому відповідно до припису ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10.12.2024, сержанта ОСОБА_1 направлено до військової частини НОМЕР_7 як такого, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 від 04.11.2024. У зазначеному приписі зазначено, що відомості по факту СЗЧ до ЄРДР не внесені.
Щодо доводів позивача про те, що знаходячись на стаціонарних лікуваннях позивачем про поважні причини його неприбуття до військової частини НОМЕР_3 повідомлено начальника відділу кадрів, що підтверджується скриншотом месенджеру WhatsApp, колегія суддів зазначає наступне. Так, дійсно матеріали справи містять копію знімка екрана (скриншот) із месенджера WhatsApp, з якого вбачається направлення військовослужбовцем повідомлення про його госпіталізацію. Проте суд оцінює цей доказ критично, оскільки наданий скриншот не містить дати відправлення електронного повідомлення, а також відомостей, які б дозволили ідентифікувати особу отримувача цієї інформації.
Так, відповідно до спірного наказу № 61 від 13.11.2024 зазначено, що ОСОБА_1 проходячи військову службу, будучи військовослужбовцем ЗСУ, призваний за мобілізацією у військовому званні "сержант", 03.11.2024 не прибув для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 та вибув у невідомому напрямку, перебуває поза межами військової частини, проводить час на власний розсуд не пов`язаний з проходженням військової служби.
Водночас, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 не прибув вчасно до військової частини НОМЕР_3 у зв`язку із потраплянням в ургентному порядку 02.11.2024 о 22:05 до хірургічного відділення КНП "ЦМЛК" СМР та знаходженням на безперервному стаціонарному лікуванні о 06.12.2024.
Відповідно до ст. 17 Конституції України передбачено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України (п. 1 розділу ІV Порядку 608).
Колегія суддів зазначає, що захворювання та лікування військовослужбовця, тим більше в умовах стаціонару, у розумінні положень статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", пунктів 144-1 - 144-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є поважною причиною відсутності його на службі та не може бути кваліфіковано як самовільне залишення військової частини.
Порядок здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки затверджено постановою КМУ від 23.08.2023р. №901.
Пунктом 2 Порядку №901 передбачено, що для обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між військовими частинами, закладами охорони здоров`я і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки використовуються системи електронного документообігу Міноборони, Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - системи електронного документообігу).
Відповідно до п.5 Порядку №901 медичні та інші документи військовослужбовця через систему електронного документообігу надсилаються, зокрема закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, та до найближчого військово-медичного закладу охорони здоров`я протягом одного дня з моменту, коли військовослужбовець поступив на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я або вибув з нього, - іменний список військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, інші документи у разі потреби;
Зазначені норми Порядку №901 дають підстави для висновку, що на час ініціювання, призначення та проведення службового розслідування, а також прийняття оскаржуваного у даній справі наказу у військовій частині існувала медична документація, яка підтверджувала перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні протягом усього періоду, який визначений відповідачем як самовільне залишення позивачем військової частини.
Доказів протилежного відповідачем не наведено.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 03.07.2026 у справі №420/3078/25 в якій вирішувалося питання щодо правової природи довідки, складеної Національним агентством з питань запобігання корупції за результатами повної перевірки декларації суб`єкта декларування, та можливості її оскарження в порядку адміністративного судочинства як окремого предмета судового контролю, зокрема за наявності паралельного кримінального провадження чи провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язаних з такою перевіркою.
Верховний Суд за результатами розгляду вказаної справи виснував висновки, що складена НАЗК довідка є результатом реалізації публічно-владних управлінських функцій у сфері антикорупційного контролю та має ознаки індивідуального акта у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 та пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, оскільки безпосередньо впливає на права, свободи, інтереси й обов`язки суб`єкта декларування, зокрема покладає обов`язок подати виправлену декларацію, створює репутаційні наслідки, може впливати на проходження публічної служби, кадрові рішення та ініціювати подальші форми юридичної відповідальності. З огляду на таку правову природу та відсутність спеціального порядку судового контролю за законністю дій НАЗК під час здійснення повної перевірки декларації, Верховний Суд дійшов висновку, що така довідка може бути самостійним предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства на предмет її відповідності критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України. При цьому Верховний Суд зазначив, що сам факт наявності кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язаних з результатами перевірки та складенням довідки, не змінює правової природи такого документа як індивідуального акта суб`єкта владних повноважень і не позбавляє адміністративний суд повноважень здійснювати контроль за його законністю, оскільки конкуренція юрисдикцій у такому випадку відсутня, в межах кожної з них здійснюється захист різних прав та вирішуються різні юридичні питання.
Колегія суддів, з огляду на наведені висновки Верховного Суду зазначає, що наказ №61 від 13.11.2024 "Про результати службового розслідування", так само як і довідка НАЗК за результатами повної перевірки декларації, є результатом реалізації владних управлінських функцій та має ознаки індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, оскільки безпосередньо впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки спірним наказом встановлено вчинення позивачем протиправного діяння, кваліфікованого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, що тягне репутаційні наслідки для військовослужбовця, впливає на подальше проходження ним військової служби та стало підставою для надання доповідей до органів досудового розслідування ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та територіального управління ДБР у м. Києві).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що предметом судового контролю в межах цієї справи є саме законність, обґрунтованість та правомірність дій Військової частини НОМЕР_1 під час проведення службового розслідування і прийняття наказу за його результатами.
Суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 18.02.2021 у справі №804/4633/17, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину.
З огляду на вищевикладене, оцінюючи правомірність оскаржуваного наказу №61 від 13.11.2024 "Про результати службового розслідування" стосовно ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 не вжила всіх передбачених законодавством заходів для проведення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин. Зокрема, матеріали службового розслідування та текст самого наказу містять лише констатацію фактичних обставин відсутності військовослужбовця на службі, без належного аналізу причин та умов, що цьому передували. Командуванням військової частини взагалі не досліджувалося та не з`ясовано питання щодо перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я на момент виникнення спірних правовідносин. Належна перевірка наявності чи відсутності медичних документів, які б підтверджували тимчасову непрацездатність військовослужбовця та поважність причин його неприбуття, органом, що проводив розслідування, здійснена не була.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач помилково дійшов висновку про наявність у діях позивача ознак протиправної поведінки, відтак наказ №61 від 13.12.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 "Про результати службового розслідування" є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, наведені обставини в повному обсязі не враховано судом першої інстанції, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно положень ст. 317 КАС України.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині, з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовної вимоги. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 по справі № 480/2198/25 - скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу №61 від 13.12.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 "Про результати службового розслідування"
Ухвалити в цій частині постанову, якою визнати протиправним та скасувати наказ №61 від 13.12.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 "Про результати службового розслідування".
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 по справі №480/2198/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова   Я.В. П`янова