ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/231/25	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Манюк П.Т.
Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання Копець Х.А.
розглянувши апеляційну скаргу Ужгородської міської ради від 19.03.2026 (вх.№ЗАГС 01-05/819/26 від 20.03.2026)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2026 (повний текст рішення складено 27.02.2026, суддя Р.М. Лучко)
у справі № 907/231/25
за позовом: Ужгородської міської ради, м. Ужгород
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Закарпатбудпостач” (надалі- ТОВ “Закарпатбудпостач”), м. Ужгород
про: стягнення 959 339,53 грн.,

з участю представників:
від позивача (в режимі відеоконференції): Данканич А.Е.;
від відповідача: Воронич В.І., Сковородько І.Ф.

ВСТАНОВИВ:
Ужгородська міська рада звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТОВ “Закарпатбудпостач” про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки площею 0,4608 га по вул. Романа Шухевича, 31 (попередня назва Лавріщева) в м. Ужгороді в період з 01.01.2017-31.12.2024 в розмірі 959 339,53 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, як власник нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці та фактичний її користувач, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, на підставі частини першої статті 1212 ЦК України зобов`язаний сплатити безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га, що за підрахунками позивача у спірному періоді становить 959 339,53 грн.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2026 у справі №907/231/25 (суддя Р.М. Лучко) у задоволенні позовних вимог відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка діяла у період з 24.05.2019 до 10.03.2024, була затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради», яке було визнано протиправним та нечинним на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 308/9524/17. Суд зауважив, що відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Водночас зазначив, що вказана норма не регулює питання щодо можливості застосування нормативно-правових актів, які були визнані судом протиправними. Також суд вважав, що застосування нормативно-правового акта, який не відповідає принципу верховенства права (є протиправним), не відповідатиме вимогам частин 1-3 статті 11 ГПК України, оскільки такий акт прийнятий суб`єктом владних повноважень поза межами його повноважень та всупереч встановленому законом порядку.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Ужгородська міська рада звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 308/9524/17 суд, визнаючи протиправним та нечинним рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради» виходив виключно з того, що Ужгородською міською радою не було дотримано процедури прийняття зазначеного рішення відповідно до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Тобто, апеляційним судом не досліджувалося та не було встановлено невідповідності самої нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода. Відтак, на даний час відсутні будь-які підтвердження неправомірності базової вартості 1 кв.м земельної ділянки, яка була затверджена вищевказаним рішенням Ужгородської міської ради. Оскільки рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 є нормативно-правовим актом регуляторного характеру, єдиним наслідком визнання його протиправним може бути визнання його нечинним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Також скаржник звертає увагу на те, що в судовому порядку Витяги з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.09.2021 за №730/0/419-21, від 09.12.2024 за № НВ-2100540782024 видані Головним управлінням Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області не були визнані протиправними та нечинними. Отже, на переконання скаржника Витяги з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що містяться в матеріалах справи, підлягають застосуванню в цей період, оскільки вони були чинними та відображають офіційні відомості Державного земельного кадастру, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним, ухваленим на підставі правильного застосування норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. Зауважує, що товариством відповідча з 2015 року було порушено судові провадження з аналогічним предметом спору та з аналогічних підстав, що і у даній справі, а саме, оскарження норматнвно-грошової оцінки земельної ділянки, технічної документації із нормативно-грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода, рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із нормативно грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода». З 30.05.2019 взаємовідносини щодо використання земельної ділянки не врегульовані між сторонами, позивач не вилучив від відповідача передану за актом приймання-передачі земельну ділянку. Зауважує, що відповідач за весь спірний період користування земельною ділянкою 01.01.2017 до 31.12.2024 сплачував платежі за користування земельною ділянкою. На переконання відповідача, рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398, яким затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгород Ужгородської міської ради Ужгородського району Закарпатської області (2014 рік), за своєю сутністю, юридичною природою і предметом регулювання є підзаконним нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування, регуляторного характеру. Протиправність рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398 встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили - постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 308/9524/17. Зазначає, що протиправний та такий, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правовий регуляторний акт - рішення від 14.07.2014 №1398 (невід`ємною частиною якого є Технічна документація по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради) не підлягає застосуванню на час розгляду справи, хоч його норми й не були скасовані на момент спірних правовідносин. Просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2026 у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу Ужгородської міської ради без задоволення.
05.06.2026 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано клопотання (вх. № ЗАГС 01-05/1823/26 від 05.06.2026) про зупинення провадження у даній справі до ухвалення Верховним Судом рішення у справі № 308/9524/17 за наслідками розгляду касаційної скарги Ужгородської міської ради на постанову Восьмого апеляційного господарського суду від 03.02.2026 у справі № 308/9524/17.
06.07.2026 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано клопотання (вх. № ЗАГС 01-04/5776/26 від 07.07.2026), яким заявник просив приєднати ухвалу Верховного Суду від 03.07.2026 у справі № 308/9524/17 до матеріалів справи та врахувати її при вирішенні клопотання про зупинення провадження у справі №907/231/25.
Представники відповідача в судовому засіданні підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі. Щодо поданого клопотання про зупинення провадження у даній справі просили таке не враховувати, оскільки представником позивача було повідомлено, що Верховним Судом 06.06.2026 ухвалено постанову, якою задоволену касаційну скаргу Ужгородської міської ради та скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 308/9524/17.
Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу – без задоволення.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
29.03.2006 між Управлінням майнової політики Ужгородської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Закарпатбудпостач” (Орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п.п. 1, 2 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку під складськими приміщеннями, яка знаходиться у м. Ужгород, вул. Лавріщева (Романа Шухевича), 31. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,4608 га.
Згідно з п. 19 договору передача земельної ділянки Орендарю здійснюється у 5 денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі. 
Договір укладено на 3 роки. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 договору).
Даний договір зареєстровано 14.04.2006 Закарпатською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України».
За актом приймання передачі земельної ділянки № 596 від 12.04.2006 Орендодавець на підставі договору оренди земельної ділянки передав, а Орендар прийняв в строкове, платне володіння та користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Ужгороді, вул. Лавріщева, 31.
08.10.2010 сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 29.03.2006. Відповідно до п. 2 додаткової угоди дію договору продовжено на 3 роки з правом поновлення договору. 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.06.2014 за №НВ-2100570252014, земельна ділянка кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га за адресою: м. Ужгород вул. вул. Лавріщева (Романа Шухевича), 31 була сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14.04.2006.
Відповідно до Інформаційної довідки №415066097 від 25.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.04.2003 зареєстровано право власності ТОВ “Закарпатбудпостач” на розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 площею 0,4608 нерухоме майно - склад-сарай для зберігання сільськогосподарської техніки літ. «Г» та пункт збору сільськогосподарської техніки-контора літ. «Е» за адресою: м. Ужгород, вул. Лавріщева 31 на підставі договорів купівлі-продажу №79 від 10.09.2001 та №37 від 10.04.2002.
22.07.2003 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності ТОВ “Закарпатбудпостач” на нерухоме майно - склад для зберігання сільськогосподарської техніки літ. «В,в» за адресою: м. Ужгород, Лавріщева 31 на підставі договору купівлі-продажу №18 від 03.02.2003.
Рішенням Ужгородської міської ради №1324 від 29.05.2014 поновлено договір оренди земельної ділянки від 29.03.2006 площею 0,4608 кв.м під складськими приміщеннями по вул. Лавріщева, 31 у м. Ужгороді строком на п`ять років.
Як зазначає позивач у позовній заяві, речові права на земельну ділянку з кадастровим номер 2110100000:65:001:0005 не зареєстровано, як і не укладено між територіальною громадою та відповідачем договору оренди земельної ділянки, що використовується ТОВ “Закарпатбудпостач”.
03.12.2024 постійно діючою комісією з перевірки умов використання земельних ділянок комунальної форми власності проведено обстеження умов використання земельної ділянки площею 0,4608 га з кадастровим номером 2110100000:65:001:0005, за адресою: м. Ужгород, вул. Романа Шухевича, 31, про що складено протокол засідання комісії з перевірки умов використання земельних ділянок комунальної власності (на підставі проведеного обстеження території).
В ході перевірки комісією, зокрема, встановлено, що: - земельна ділянка розміщена по вул. Р.Шухевича. В`їзд на територію здійснюється через металеву браму. Інших обмежень входу до території не виявлено. Земельна ділянка знаходиться у промисловій зоні; - на території розміщено будівлі та споруди, що належать ТОВ “Закарпатбудпостач”. Всі споруди є одноповерховими та використовуються для розміщення адміністративного корпусу (в якому частково розміщені вбудовані приміщення для розміщення магазину автозапчастин «Автотехнікс») та складські корпуси; - під час обстеження зафіксовано проведення господарської діяльності (приміщення використовуються як склади, розміщено транспортні засоби та персонал); - решта території не є забудованою та використовується для організації проходу, проїзду (сполучені шляхи). ТОВ “Закарпатбудпостач” використовувало земельну ділянку комунальної власності кадастровий номер 211010000:65:001:0005, площею 0,4608 га під наявними будівлями та спорудами, а також територію, необхідну для їх обслуговування без правових підстав, в звя`язку з чим структурному підрозділу позивача рекомендовано підготувати розрахунок сум безпідставно набутих ТОВ “Закарпатбудпостач” коштів і направити вимогу про їх повернення.
Водночас, ТОВ “Закарпатбудпостач” стверджує, що до складу вказаної земельної ділянки входить земельна ділянка, на якій знаходяться належні на праві власності Товариству нежитлові об`єкти площею 1949,7 кв.м, інша частина земельної ділянки є земельною ділянкою загального користування площею 2658,3 кв.м, яка не є необхідною для експлуатації нерухомого майна, належного на праві власності Товариству.
За доводами відповідача, Товариство у спірний період, як власник нерухомого майна, використовувало лише частину земельної ділянки з кадастровим номером 211010000:65:001:0005, площею 1949,7 кв.м, яка є окремо несформованою в межах її загальної площі 0,4608 га, а тому розмір орендної плати має бути зменшений пропорційно використовуваної відповідачем частини земельної ділянки.
25.12.2024 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради скеровано на адресу відповідача вимогу № 02.4-15/1050 про повернення безпідставно збережених коштів. Дана вимога залишена відповідачем без реагування.
З матеріалів справи вбачається, зокрема, Витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 28.09.2021 за №730/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 та листа Держгеокадастру від 12.12.2024 №18-7-0.4-6035/2-24, що у період з 01.01.2017 і по 31.12.2024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 211010000:65:001:0005 становила: 7 240 273,92 грн. у період з 2017 – 2021, 7 964 282,88 грн. у 2022 році, 9 158 906,88 грн. у 2023 році та 9 626 019,84 грн. у 2024 році.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, відповідачем у період з 01.01.2017 до 31.12.2024 сплачено до місцевого бюджету за використання земельної ділянки суму в розмірі 929 177,85 грн., що є на 959 339,53 грн. менше від нарахованого позивачем у цей період розміру орендної плати.
Розмір безпідставно збережених коштів позивачем розраховано як розмір плати за земельні ділянки комунальної власності у вигляді орендної плати за землю відповідно до рішення Ужгородської міської ради від 19.02.2015 за №1651 “Про порядок встановлення ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради” та на підставі Витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 211010000:65:001:0005 за 2017-2024 роки, наданих Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області.
Вказані обставини стали підставою звернення Ужгородської міської ради з даним позовом до суду про стягнення з ТОВ “Закарпатбудпостач” безпідставно збережених грошових коштів у розмірі 959 339,53 грн, нарахованих в період з 01.01.2017 по 31.12.2024.
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).
За змістом статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої діяльності.
Податковим кодексом України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).
Отже, чинним законодавством розмежовано поняття “земельний податок” і “орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності”.
В ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач у спірний період (01.01.2017 - 31.12.2024) не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер 211010000:65:001:0005 по вул. Романа Шухевича, 31 в м. Ужгород, а тому Товариство не вважалося суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
За приписами ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.ч.1, 3, 4, 9 ст.791 ЗК України).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Згідно з ч. 1 ст. 21 названого Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 791 Земельного кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Матеріалами даної господарської справи, а саме Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.06.2014 за №НВ-2100570252014 підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер 211010000:65:001:0005 комунальної власності була сформована та зареєстрована в розумінні чинного законодавства з 14.04.2006, а підставою її формування слугувало рішення L сесії IV скликання Ужгородської міської ради від 28.02.2006 за №846, яким ТОВ “Закарпатбудпостач” продовжено строком на три роки договір оренди земельної ділянки площею 0,4608 га по вул. Лавріщева, 31 та з даним Товариством було укладено договір оренди від 29.03.2006.
Відповідно до Інформаційної довідки №415066097 від 25.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.04.2003 зареєстровано право власності ТОВ “Закарпатбудпостач” на розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 площею 0,4608 нерухоме майно - склад-сарай для зберігання сільськогосподарської техніки літ. «Г» та пункт збору сільськогосподарської техніки-контора літ. «Е» за адресою: м. Ужгород, вул. Лавріщева 31 на підставі договорів купівлі-продажу №79 від 10.09.2001 та №37 від 10.04.2002.
22.07.2003 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності ТОВ “Закарпатбудпостач” на нерухоме майно - склад для зберігання сільськогосподарської техніки літ. «В,в» за адресою: м. Ужгород, Лавріщева 31 на підставі договору купівлі-продажу №18 від 03.02.2003.
Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органами місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. 
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт “в” частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
З аналізу наведених норм права вбачається, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 з огляду на положення законодавства та численні правові висновки Верховного Суду дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
В матеріалах справи відсутні докази належного оформлення відповідачем у справі, як власником об`єктів нерухомості, права користування спірною земельною ділянкою у період з 01.01.2017 до 31.12.2024, зокрема, укладення договорів оренди з Ужгородською міською радою (її структурними підрозділами) та державної реєстрації такого права, позаяк, як убачається з матеріалів справи, 29.03.2014 рішенням Ужгородської міської ради від 29.05.2014 за №1324 поновлено договір оренди земельної ділянки б/н від 29.03.2006 строком на п`ять років, проте будь-яких юридично значимих дій, спрямованих на належне оформлення права користування землею сторонами у справі так і не було вчинено. 
При цьому, сторонами не заперечується розмір сплачених відповідачем у спірний період коштів за користування земельною ділянкою 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га., що свідчить про те, що в цей час відповідач у справі вчиняв юридично значимі дії, спрямовані на виникнення орендних правовідносин, але відповідний оновлений договір оренди укладений так і не був.
Отже, з наведеного вбачається, що відповідачем не вжито заходів для оформлення правовстановлюючих документів на вищезазначену земельну ділянку, в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які посвідчували б факт правомірного використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки.
Предметом позову в даній справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів - орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, без належних на те правових підстав.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом положень глав 82, 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних – приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження відбулось за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Для кондиційних зобов`язань наявність вини набувача (зберігача) майна не є необхідною обставиною. Визначальним є наявність факту неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності. Набувач має обов`язок повернути майно, яке він безпідставно набув (зберігав), або його вартість.
Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 204 ЗК України використання землі в Україні є платним.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за корситування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ст. 1212 ЦК України.
Отже, матеріалами даної господарської справи підтверджено, що відповідач в період з 01.01.2017 до 31.12.2024 користувався земельною ділянкою кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га, на якій розташовано належний йому об`єкт нерухомості без достатньої правової підстави.
Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України “Про оцінку земель” нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Відповідно до положень статті 18 Закону України “Про оцінку земель” нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, яка в будь - якому разі не може бути меншою, ніж встановлено пунктом 288.5.1 статті 288 ПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України “Про оцінку земель” дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
При стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
На підтвердження заявленої до стягнення суми суду надано копії Витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.09.2021 за №730/0/419-21, №734/0/419-21, №733/0/419-21, №732/0/419-21, №731/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 та лист Держгеокадастру від 12.12.2024 №18-7-0.4-6035/2-24.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 зазначено, що з огляду на положення Закону України “Про оцінку земель” витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Розмір безпідставно збережених відповідачем коштів позивачем розраховано, як розмір плати за земельні ділянки комунальної власності у вигляді орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за визначеною рішенням Ужгородської міської ради від 19.02.2015 за №1651 “Про порядок встановлення ставок орендної плати у м.Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради” (з врахуванням змін, що внесені рішенням №1862 від 11.07.2024) ставкою 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка у спірний період була затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 14.07.2014 за №1398 “Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Ужгородської міської ради” та виходячи з зазначеної у Витягах з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою за період з 01.01.2017 до 31.12.2024 в сумі 959 339,53 грн., виходячи з норм чинного законодавства, приходить до висновку, що розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, містить всі необхідні складові для такого розрахунку.
При цьому, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати ним за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в т.ч. в практиці визначення Європейського суду з прав людини.
При цьому колегія суддів відхиляє твердження, наведені представником відповідача в суді апеляційної інстанції щодо користування лише частиною земельної ділянки, пропорційно розміщеному на ній нерухомому майну, враховуючи таке.
Як зазначалось вище та підтверджено матеріалами справи, спірна земельна ділянка кадастровий номер 211010000:65:001:0005, площею 0,4608 за адресою: м. Ужгород вул. Лавріщева (Романа Шухевича), 31 є сформованою, має визначені межі.
З матеріалів справи вбачається, що у 2002 та 2003 році відповідач звертався до Ужгородської міської ради із листами (вих.№1 від 28.01.2003 та вих.№2 від 29.01.2003), у яких просив передати Товариству у користування земельну ділянку по вул. Лавріщева, 31, у зв`язку з придбанням об`єктів нерухомості, а також здійснити обмір та оцінку даної земельної ділянки.
Протоколом відновлення в натурі зовнішніх меж землекористування земельної ділянки ТОВ “Закарпатбудпостач” по вул. Лавріщева, 31 під викупленими складськими приміщеннями від 27.11.2003 та актом передачі межових знаків на збереження, підтверджується обізнаність відповідача щодо меж земельної ділянки. 
Отже, відповідач, будучи власником об`єктів нерухомості, а саме складу-сараю для зберігання сільськогосподарської техніки літ Г, пункту збору сільськогосподарської техніки-контори літ. Е та складу для зберігання сільськогосподарської техніки літ Вв, розміщених на спірній земельній ділянці, є фактичним користувачем всієї земельної ділянки, яка була виділена та сформована для обслуговування цих об`єктів, про що судом першої інстанції зроблено правильний висновок.
Як слушно зауважив суд першої інстанції, чинне законодавство не передбачає можливості самовільного визначення орендарем площі земельної ділянки, за яку він погоджується сплачувати кошти, в обхід встановлених меж земельної ділянки.
Водночас з часу укладення між Управлінням майнової політики та ТОВ “Закарпатбудпостач” договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 (29.03.2006), склад майна відповідача (з метою користування якого Товариство розробляло землевпорядну документацію для набуття права оренди земельною ділянкою) не змінився, долучена позивачем до клопотання від 16.01.2026 землевпорядна документація розроблялася самим відповідачем з визначенням площі необхідної для обслуговування власного майна – 0,4608 га.
При цьому колегія суддів зауважує, що в будь якому разі відповідач не був позбавлений права ініціювати процедуру зміни меж або поділу земельної ділянки, шляхом звернення до Ужгородської міської ради з відповідною заявою про розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та/або формування нової земельної ділянки, яка за розміром та конфігурацією є саме такою, що необхідна для обслуговування належного відповідачу майна.
Посилання відповідача на те, що частиною земельної ділянки користуються сторонні особи, суд оцінює критично, адже саме відповідач є суб`єктом, який фактично утримує за собою всю земельну ділянку до моменту її зміни у встановленому законом порядку.
Місцевий господарський суд, встановивши факт належності ТОВ «Закарпатбудпостач» об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці комунальної власності площею 0,4608 га, кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 без укладення договору про право користування спірною земельною ділянкою у період з 01.01.2017 до 31.12.2024, відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір безпідставно збережених відповідачем коштів. Зокрема, суд врахував, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка діяла у період з 24.05.2019 до 10.03.2024, яка була затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради», яке було визнано протиправним та нечинним на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №308/9524/17.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку, що відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Водночас зазначив, що вказана норма не регулює питання щодо можливості застосування нормативно-правових актів, які були визнані судом протиправними.
Загальні способи захисту права у публічно-правових відносинах визначені положеннями статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Згідно з частиною 2 статті 245 названого Кодексу у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пп. 1, 2 ч. 2 ст. 245 КАС України).
Виходячи зі змісту приписів частини 2 статті 245 КАС України в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача, а саме: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.
Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.
Аналогічно, положеннями частини 9 статті 264 КАС України передбачено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Відповідно до статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 02.04.2018 у справі № 814/396/17, від 18.04.2018 у справі №810/3687/16, від 20.08.2019 у справі №817/368/16, від 10.09.2019 у справі № 826/3785/16, від 20.05.2020 у справі № 817/57/17.
У постанові від 08.02.2022 у справі № 1540/3828/18 Верховний Суд зазначив, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.
Процесуальному праву притаманний імперативний метод правового регулювання, тому формулюючи норми КАС України, щодо оскарження нормативно-правових актів, законодавець виходив із необхідності дотримання, серед іншого, принципу юридичної визначеності та необхідності сталого регулювання суспільних відносин (висновки наведені Верховним Судом у постанові від 28.09.2023 у справі № 640/17408/19).
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1- зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 від 4 червня 2019 року № 2-р/2019, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, оскільки рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 є нормативно-правовим актом регуляторного характеру, єдиним наслідком визнання його протиправним може бути визнання його нечинним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Тобто, рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398 вважається таким, що втратило чинність, лише з 03.02.2026, а на момент звернення з позовом та ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у цій справі вказаний нормативно-правовий акт був чинним, мав обов`язкову силу та підлягав застосуванню судом під час вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі №910/10374/17 виснувала: "Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду».
Окрім того, колегія суддів зауважує, що будь - яких змін у Витяги з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.09.2021 за №730/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 видані Головним управлінням Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області не вносилося, вони є чинними, відображають офіційні відомості Державного земельного кадастру, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, тому підлягають застосуванню у спірний період.. 
З огляду на все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення надано неправильну оцінку зазначеним обставинам, а також не враховано, що поданий розрахунок базується на Витягах із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які були чинними у спірний період та підлягали застосуванню.
Протилежний підхід створить правовий вакуум, що унеможливить стягнення існуючої дебіторської заборгованості за користування землею у період з 01.01.2015 до 31.12.2024, оскільки рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 № 1398 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради» було базою для розрахунку нормативної грошової оцінки (НГО) протягом 2015-2024 років.
Підсумовуючи усе вищевказане, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, поданої Ужгородською міською радою.
З огляду на вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ «Закарпатбудпостач» безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки площею 0,4608 га по вул. Романа Шухевича, 31 (попередня назва Лавріщева) в м. Ужгороді в період з 01.01.2017-31.12.2024 в розмірі 959 339,53 грн.
Згідно з положеннями частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За приписами частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи усе вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2026 у справі № 907/231/25 в порядку статті 277 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на те, що суд задовільняє апеляційну скаргу, судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись, ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
у х в а л и в:
1. Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2026 у справі
№ 907/231/25 скасувати. Прийняти нове рішення.
3. Позов задовольнити.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Закарпатбудпостач”
(88006, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Р. Шухевича, 31, код ЄДРПОУ
31225268) на користь Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська
обл., м.Ужгород, пл. Поштова, 3, код ЄДРПОУ 33868924) - 959 339,53 грн.
безпідставно збережених коштів.
5. Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покласти на 
відповідача.
6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Закарпатбудпостач” 
(88006, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Р. Шухевича, 31, код ЄДРПОУ
31225268) на користь Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл.,
м.Ужгород, пл. Поштова, 3, код ЄДРПОУ 33868924) 14 390,09 грн.
судового збору за розгляд позовної заяви.
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Закарпатбудпостач”
(88006, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Р. Шухевича, 31, код ЄДРПОУ
31225268) на користь Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл.,
м.Ужгород, пл. Поштова, 3, код ЄДРПОУ 33868924) 21 585,14 грн.
судового збору за розгляд апеляційної скарги.
8. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.
9. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.
10. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

Судді П.Т. Манюк

О.С. Скрипчук