Справа № 638/1449/26
Провадження № 2/638/4952/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року         м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Яковлевої В.М., 
за участю секретаря судового засідання- Сікорського А.С.

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди
встановив:

29 січня 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Микола Коломойцев - через систему «Електронний суд» звернувся до Шевченківського районного суду міста Харкова із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , виключена зі списків особового складу наказом від 03 листопада 2022 року № 419.
Представник позивача зазначає, що Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчі документи: 
№ 520/7555/25 виданий 13 серпня 2025 року, про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 30 січня 2020 року по 03 листопада 2022 року, виходячи із розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт з урахуванням раніше виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44; 
№ 520/7556/25 виданий 24 листопада 2025 року, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення: з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2019 року із застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, у фіксованому розмірі - 3852,15 грн. в місяць, за вирахуванням раніше сплачених сум. 
Адвокат М. Коломойцев вказує, що вказані виконавчі листи подано на примусове виконання. Постановою від 21 серпня 2025 року відкрито виконавче провадження ВП № 78917334 по виконавчому листу №520/7555/25. Постановою від 02 грудня 2025 року відкрито виконавче провадження ВП № 79719909 по виконавчому листу №520/7556/25.
Представник Грідчіної Т.Ф. зазначив, що виходячи з вказаного, рішення по справі №520/7555/25, що примусово виконувалось у ВП № 78917334, повинно було бути виконано від дати відкриття виконавчого провадження 21 серпня 2025 року до 04 вересня 2025 року. Водночас, рішення по справі №520/7556/25, що примусово виконувалось у ВП № 79719909, повинно було бути виконано від дати відкриття виконавчого провадження 02 грудня 2025 року до 16 грудня 2025 року. Попри зазначене, відповідачем обидва рішення виконано лише 26 грудня 2025 року: №520/7555/25 на суму 175107,64 грн., №520/7556/25 на суму 159077,99 грн., що вбачається зі скріншотів карткового рахунку позивача. 
Отже відбулась затримка у виконанні рішень по справах: №520/7555/25 на 80 робочих днів, №520/7556/25 на 7 робочих днів. 
Затримкою у виконанні відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка виразилась у психологічному дискомфорті, порушенні душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху на фоні того, що ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи наведене, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 234 393,40 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 11 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у цивільній справі.
Призначено дату судового засідання.
25 березня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» до суду від ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідач вказує на те, що позивачем не зазначено у цивільному позові, у чому полягає вина відповідача у заподіянні шкоди позивачу. 
Відповідач вказав, що заявлений до відповідача, цивільний позов є необґрунтований та неправомірним. Фактичні обставини свідчать, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі №520/7555/25 та рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року № 520/7556/25 було виконано відповідачем із порушенням строків, передбачених ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», що, на думку позивача, спричинило моральну шкоду. Водночас такі доводи є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та усталеній судовій практиці.
Відповідач зазначив, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленою шкодою. Позивач не довів, що саме дії чи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 призвели до виникнення у нього моральних страждань, а не інші обставини. Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною установою, яка здійснює свою діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наголосив, що після набрання рішенням суду законної сили військовою частиною були невідкладно вжиті всі необхідні заходи щодо його виконання, у тому числі здійснено відповідні розрахунки, підготовлено фінансові документи та ініційовано процедури фінансування. Виконання рішення відбулося одразу після надходження бюджетних коштів, що свідчить про відсутність будь-якої протиправної бездіяльності чи умислу на невиконання судового рішення.
21 квітня 2026 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» до суду від ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) надійшли додаткові пояснення по справі.
Відповідно до додаткових пояснень, відповідач зазначив наступне.
Відповідач у позовній заяві посилається на відкриття виконавчих проваджень № 78917334 по виконавчому листу № 520/7555/25 та № 79719909 по виконавчому листу № 520/7556/25 як на підставу стягнення моральної шкоди. При цьому представник позивача зазначає про примусове виконання вказаних судових рішень, що не відповідає дійсності та не підтверджується матеріалами справи. Натомість, відповідачем добровільно одразу після вступу в законну силу судових рішень були вжиті заходи щодо їх виконання (проведення відповідних розрахунків, подання заявки на фінансування до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня) та негайно добровільно проведено виплату у найкоротший можливий термін після надходження коштів на рахунок відповідача, що не заперечується позивачем у позовній заяві. При цьому, жодних виконавчих дій щодо примусового виконання за зазначеними виконавчими провадженнями державними виконавцями не здійснювалося, що не оскаржувалося позивачем. 
Відповідач вказав, що посилання позивача на постанову Верховного Суду від 24.03.2020 у справі № 818/607/17 як на релевантну судову практику є безпідставним, оскільки, в зазначеній справі відповідачем виступала саме Державна виконавча служба, тобто орган державної влади, на який законом покладена функція примусового виконання судових рішень. Судами нижчих інстанцій встановлено порушення Державною виконавчою службою Закону України «Про виконавче провадження», а бездіяльність визнана протиправною.
Крім того, зазначив, що позивачем жодних доказів того, що дії відповідача мали негативний вплив на Позивача та, що негативні емоції Позивача досягли рівня страждання або приниження не надано.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, просили суд про розгляд справи за їх відсутності.
У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.
Суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, дійшов такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Як убачається з матеріалів справи,ОСОБА_1 проходила службу у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 9). 
Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчі документи: 
- № 520/7555/25 виданий 13 серпня 2025 року, про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 30 січня 2020 року по 03 листопада 2022 року, виходячи із розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт з урахуванням раніше виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 (а.с. 21-26); 
- № 520/7556/25 виданий 24 листопада 2025 року, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення: з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2019 року із застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, у фіксованому розмірі - 3852,15 грн. в місяць, за вирахуванням раніше сплачених сум (а.с. 27-37). 
Вказані виконавчі листи подано на примусове виконання. Постановою від 21 серпня 2025 року відкрито виконавче провадження ВП № 78917334 по виконавчому листу №520/7555/25 (а.с. 11). 
Постановою від 02 грудня 2025 року відкрито виконавче провадження ВП № 79719909 по виконавчому листу №520/7556/25 (а.с. 12).
Рішення по справі №520/7555/25, що примусово виконувалось у ВП № 78917334, повинно було бути виконано від дати відкриття виконавчого провадження 21 серпня 2025 року до 04 вересня 2025 року. Водночас, рішення по справі №520/7556/25, що примусово виконувалось у ВП № 79719909, повинно було бути виконано від дати відкриття виконавчого провадження 02 грудня 2025 року до 16 грудня 2025 року.
Відповідачем обидва рішення виконано лише 26 грудня 2025 року: №520/7555/25 на суму 175107,64 грн., №520/7556/25 на суму 159077,99 грн. (а.с. 10). 
За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц).
Підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди відповідачем, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 686/21800/21).
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, виходить із суб`єктного складу учасників даної справи, зважаючи на те, що орган державної влади, Держава, як відповідач, є виокремленим у даній категорії справ, в яких відповідальність Держави презюмується, між тим суд враховує, що у даній справі відповідачем є  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), який, відповідно, не є органом державної влади або місцевого самоврядування.
А також суд бере до уваги, що позивач не довів, що відповідач ухилялася від виконання остаточного рішення Харківського окружного адміністративного суду у справах №520/7555/25 №520/7556/25 і причинного-наслідкового зв`язку завданої йому шкоди.
Відповідачем на виконання рішення по справах було перераховано та повністю сплачено позивачу заборгованість з грошового забезпечення на суму 175 107, 64 грн та 159 077, 99 грн відповідно.
Однак відбулась затримка у виконанні рішень по справах: №520/7555/25 на 80 робочих днів, №520/7556/25 на 7 робочих днів. 
У свою чергу, Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
Наведене вище повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі № 760/2455/24 (провадження № 61-13342св25).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
До складу цивільного правопорушення належать: протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
Водночас позивач не вказав у позові, яку саме моральну шкоду(фізичний біль та страждання, душевні страждання та ін.) завдало позивачу невиконання, на його думку, рішення Харківського окружного адміністративного суду по справах № 520/7555/25 та № 520/7556/25., вагомих доказів на підтвердження факту шкоди та обґрунтування її розміру позивачем не надано.
При цьому, моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 січня 2026 року у справі № 461/1377/24.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, позивачем не надано доказів настання моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди.
Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).
Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справах № 520/7555/25 та № 520/7556/25.
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені ним, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір».
Частинами 1, 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 128, 141, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд
ухвалив:

Позовні вимогиОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складено 07 вересня 2026 року.

Суддя            В.М. Яковлева