КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/11239/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026року  місто Київ
справа № 367/10396/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2026року, ухвалене під головуванням судді Одарюка М.П., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №VPc-81092від 02 листопада 2017 року, що становить 141647,06 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 82389,08 грн; заборгованості за відсотками - 59257,98 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 02 листопада 2017 рокуміж АТ «Кредобанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №VPc-81092, згідно уиов якого останній отримав кредит у сумі 100000 грн., строкомкредитування до 01листопада 2022 року, зі сплатою 39,99 % річних. 
Вказував, що відповідач був ознайомлений та прийняв усі умови договору,зобов`язувався їх виконувати. 
21 червня 2021 року між АТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами №250621/1, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № VPc-81092від 02листопада 2017 року перейшли до нового кредитора, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції». 
Згідно з додатком №1 до договору факторингу сума заборгованості за кредитним договоромстановить 141647,06 грн. 
Посилався на те, що первісний кредитор належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, а позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання та кредит в строки не повернув внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з останнього.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2026 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» заборгованість за кредитним договором №VPc-81092 від 02листопада 2017 року у розмірі 141 647,06 грн, яка складається з: 82389,08 грн - заборгованість за кредитом; 59257,98 грн - заборгованість за відсотками та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,представник відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просиларішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що позивачем не доведено набуття права вимоги саме до відповідача, а не сторонніх осіб, оскільки з наданих ним витягів і не повних копій документів не можна достовірно встановити набуття права вимоги саме за вказаним ним договором. Позивачем надані лише витяги з додатків до договору факторинга з первісним кредитором без повних текстів реєстру боржників, має місце прострочення кредитора.
Вказувала, що згідно з наданою позивачем випискою АТ «Кредобанк» станом на 03червня 2021 року вихідний залишок заборгованості за тілом кредиту становив лише 48791,46 грн. Відступлення права вимоги відбулося 25 червня 2021 року, відповідно, розмір основного боргу не міг безпідставно зрости до  82389,08 грн без надання нових траншів. 
Вважає, що позивач штучно завищив суму основного боргу, ймовірно, включивши до нього нараховані відсотки чи пені (анатоцизм), що заборонено законодавством у споживчому кредитуванні. Суд першої інстанції ці розбіжності між первинними банківськими виписками та розрахунком фактора не дослідив та не дав їм належної оцінки.
Зазначала, що графік платежів (додаток №1 до кредитного договору) передбачав щомісячне погашення кредиту починаючи з 02 грудня 2017 року. Позивач звернувся до суду у вересні 2025 року, доказів переривання строку позовної давності не надав.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК Україниу разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 2 ст.638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію банку відповідач підписом у анкеті-заяві підтвердила укладення між нею та банком договору, на умовах викладених в публічній пропозиції.
За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 02 листопада 2017 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №VPc-81092, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 100000 грн., строком (терміном) кредитування до 01 листопада 2022 року.
Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 39,99% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту методом «факт/360» ( фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360), за ставкою, визначеною п.4.1 кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору (п.4.2 договору).
Пунктом 4.5 договору визначено реальну річну процентну ставку 48,18% річних.
Відповідно до п.6.1 договору позичальник зобов'язався повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. 
Факт надання коштів ОСОБА_1 підтверджується меморіальним ордером №64931663 від 02 листопада 2017 року та випискою по особовому рахунку відповідача.
Таким чином, позивачем доведено факт укладення 02 листопада 2017 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 кредитного договору №VPc-81092.
Позивач до позовної заяви також додав: інформаційну картку позичальника, анкету-заяву VPc-81092 з умовами кредитування, паспорт споживчого кредиту,які підписані відповідачем.
Відповідач факт отримання грошових коштів в борг не заперечує.
Згідно з ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Реєстри прав вимоги є достатніми доказами відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 29 червня 2021 року у справі № 53/20537/18), де вказано, що належним доказом є договори факторингу та реєстри, які містять дані за кредитним договором. Отже, докази переходу прав на кожному етапі можуть бути комплексними, а не виключно платіжними документами.
21 червня 2021 року між АТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» було укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами №250621/1 відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №VPc-81092 від 02 листопада 2017 року перейшли до нового кредитора, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції».
Позивачем на підтвердження переходу до нього права вимоги надано суду додаток №1 до договору факторингу №250621/1 із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами, де вказаного і спірний кредитний договір укладений між відповідачем та АТ «Кредобанк» на суму 141647,06 грн. Вказаний додаток №1 підписаний представниками АТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції».
Надані позивачем вищезазначені докази підтверджують факт передачі ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №VPc-81092 від 02 листопада 2017 року.
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт укладення зазначеного договору факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за договором №VPc-81092 від 02 листопада 2017 року.
Відповідач правомірність укладення договору факторингу не заперечує, доказів звернення з позовом до суду про визнання договору факторингу недійсним не надав.
А відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено набуття права вимоги саме до відповідача, а не сторонніх осіб, оскільки з наданих ним витягів і не повних копій документів не можна достовірно встановити набуття права вимоги саме за вказаним ним договором спростовуються доказами наявними у матеріалах справи.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц.
Відповідно до наданого розрахунку заборгованість відповідача за договором становить 141647,06 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 82389,08 грн; заборгованості за відсотками - 59257,98 грн.
Також позивачем була надана виписка по особовому рахунку відповідача за період з 02 листопада 2017 року по 24 червня 2021 року з якої вбачається, що на виконання умов кредитного договору на рахунок відповідача надійшло 100000 грн., останній користувався коштами та частково здійснював платежі на погашення заборгованості.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно з наданою позивачем випискою станом на 03 червня 2021 року вихідний залишок заборгованості за тілом кредиту становив лише 48791,46 грн., відступлення права вимоги відбулося 25 червня 2021 року, відповідно, розмір основного боргу не міг безпідставно зрости до 82389,08 грн без надання нових траншів колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на наступне.
З вказаної виписки вбачається, що останній платіж здійснений відповідачем у вересні 2019 року.
Станом на 03 жовтня 2019 року вхiдний залишок: 82389,08. Всього оборотiв: 0,00 
У жовтні 2019 року відповідач мав сплатити 1164,38 грн. і тому вихiдний залишок: становив би 81224,70 грн.
Так як не було внесено платежу в рахунок погашення боргу у жовтні 2019 року відбулося вiднесення простроченого кредиту за кредит. дог. № VPc-81092 вiд 02.11.2017 за призначенням.
Відповідно у зв`язку з несплатою відповідачем уподальшому кожного місяця заборгованості по кредиту відбулося вiднесення простроченого кредиту за кредит. дог. №VPc-81092 вiд 02.11.2017 за призначенням.
З графіку платежів, який є додатковм до кредитного договору вбачається, що відповідачем кожного місяця повинна була здійснюватися оплата також на погашення відсотків. Доказів такої оплати матеріали справи не містять.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає
Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів, які б спростовували визначений позивачем розмір заборгованості за кредитом.
Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №VPc-81092 від 02 листопада 2017 року у розмірі 141647,06 грн, яка складається з: 82389,08 грн - заборгованість за кредитом; 59257,98 грн - заборгованість за відсотками.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, колегія суддів відхиляє оскільки вказаним доводам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням п.п.12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дійшов вірного висновку, що позивач звернувшись до суду з даним позовом у вересні 2025 року не пропустив строків позовної давності.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2026 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: