ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/4473/26
провадження № 22-ц/822/1339/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивачка ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєва Анастасія Анатоліївна
апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Бацей Тетяна Миколаївна, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 14 травня 2026 року
головуюча у суді першої інстанції суддя Слободян Г. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєва А. А., про скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення права.
ОСОБА_1 просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєвої А. А. від 02 травня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35012417, щодо реєстрації права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності № 20219190, 20219188 за АТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою;
- відновити становище, яке існувало до порушення права позивачки, та поновити за ОСОБА_1 запис про право власності на житловий будинок загальною площею 235,9 кв. м, житловою площею 136,2 кв. м, розташований у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0625 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0056, за цією ж адресою.
Позов мотивовано тим, що 07 червня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CVH0GK00000185, за умовами якого позивачка отримала кредит у розмірі 148 000 доларів США на строк до 04 червня 2021 року.
27 червня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , житловою площею 135 кв. м, загальною площею 337,20 кв. м.
В подальшому, внаслідок реконструкції будинку, його загальна площа становила 235,9 кв. м, житлова площа - 136,2 кв. м.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 вересня 2014 року у справі № 727/8933/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки звернуто стягнення на житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2014 року це рішення залишено без змін.
22 вересня 2025 року з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1  стало відомо про те, що 02 травня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєва А. А. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35012417, за яким за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Вважає, що така державна реєстрація права власності за банком є незаконною, оскільки договір іпотеки не міг бути самостійною підставою для виникнення у банку права власності на предмет іпотеки, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався.
Посилається на те, що їй не було направлено письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, як це передбачено статтею 35 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що під час перереєстрації права власності на спірне майно не проводилася оцінка майна, їй не відомо, за якою вартістю було реалізовано належний їй будинок, а у разі перевищення вартості майна над сумою боргу відповідач мав би повернути їй відповідні кошти.
Вважає, що приватний нотаріус Арсеньєва А. А. здійснила реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке знаходиться поза межами її нотаріального округу, всупереч вимогам Закону України «Про нотаріат».
Посилається на те, що спірне майно було предметом забезпечення кредиту, наданого в іноземній валюті, використовувалося нею як місце постійного проживання, іншого житла вона не має, а загальна площа будинку не перевищує 250 кв. м. У зв`язку із цим вважала, що на спірні правовідносини поширювалися положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час проведення державної реєстрації права власності за банком.
12 травня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала до суду заяву про забезпечення позову.
Просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 727/4473/26 вчиняти, здійснювати та проводити дії щодо оцінки та виставлення на продаж, відчуження нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Заява мотивована тим, що після подання позову їй постійно телефонували представники служби безпеки банку, погрожували та повідомляли про намір банку продати або виставити на прилюдні електронні торги спірне майно. Також зазначала, що банк проводить оцінку майна з метою його подальшого продажу.
Вважає, що у разі невжиття заходів забезпечення позову банк може відчужити спірне майно до вирішення справи по суті, що ускладнить або унеможливить ефективний захист прав ОСОБА_1 та змусить її повторно звертатися до суду для поновлення порушених прав.
У заяві також зазначено про відсутність пропозицій щодо зустрічного забезпечення.
Короткий зміст судового рішення
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 14 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_5 , про забезпечення позову задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 727/4473/26 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування державної реєстрації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення права, вчиняти дії з відчуження нерухомого майна, що знаходиться у АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням у цій справі.
Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації обтяжень квартири АДРЕСА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору є нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Суд установив, що 02 травня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєвою А. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк».
Врахувавши пояснення позивачки про те, що банк проводить оцінку майна з метою його подальшого продажу, а також повідомляє про намір продати спірне майно, суд першої інстанції дійшов висновку про існування реальної загрози його відчуження до вирішення справи по суті.
Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження відповідачем спірного майна до вирішення справи по суті, що ускладнить або унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивачки.
Також суд першої інстанції врахував наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, а також те, що заявлений захід забезпечення позову у разі його застосування спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє Бацей Т. М., просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 14 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є передчасною, необґрунтованою, незаконною та постановлена з порушенням норм процесуального права.
АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі за позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за банком.
Вказує, що  ОСОБА_1  не надано доказів того, що банк вчинив або має намір вчинити недобросовісні дії, спрямовані на унеможливлення виконання можливого судового рішення.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем вчиняються будь-які дії щодо відчуження спірного нерухомого майна або що у банку існує намір вчинити такі дії.
Зазначає, що посилання позивачки на телефонні дзвінки представників банку та повідомлення про намір продати майно є голослівними і не підтверджують існування загрози відчуження спірного нерухомого майна.
Також АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суд першої інстанції не навів належного обґрунтування щодо вибору виду забезпечення позову та підстав обрання саме такого способу забезпечення.
Посилається на те, що суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення, хоча відповідно до положень ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд має зазначити вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішити питання зустрічного забезпечення.
Зазначає про відсутність порушеного права чи законного інтересу позивачки. Вказує, що ОСОБА_1 обґрунтовує позов тим, що банк зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно з порушенням Закону України «Про іпотеку» та всупереч договору іпотеки від 27 червня 2006 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Водночас, оспорювана позивачкою реєстраційна дія була вчинена не на підставі договору іпотеки, укладеного між банком та ОСОБА_1 , а на підставі договору іпотеки від 28 березня 2017 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг».
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 вересня 2014 року у справі № 727/8933/13-ц було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будинку ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Надалі, за доводами апелянта, в ході кредитування ТзОВ «Естейт Селлінг» та невиконання останнім кредитних зобов`язань банк 02 травня 2017 року скористався позасудовим способом задоволення своїх вимог та набув право власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, укладеного між банком та ТзОВ «Естейт Селлінг» від 28 березня 2017 року.
Навіть у разі задоволення позову наслідком скасування оспорюваної державної реєстрації буде відновлення попереднього реєстраційного стану щодо іпотеки, іпотекодавцем за якою є ТзОВ «Естейт Селлінг», а іпотекодержателем - АТ КБ «ПриватБанк», а не відновлення права власності ОСОБА_1 .
У зв`язку із цим вважає, що обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами та не перебуває у належному зв`язку з можливістю ефективного поновлення прав позивачки.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України), а також забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору (пункт 4 частини першої статті 150 ЦПК України).
Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 17 червня 2024 року у справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 року у справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23 та інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23.
У цій справі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Арсеньєва А. А., про скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Предметом позову є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса від 02 травня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а також відновлення становища, яке існувало до порушення права позивачки.
Отже, між сторонами існує спір щодо правомірності державної реєстрації права власності на конкретне нерухоме майно за банком.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Дорошенко О. О., просила суд заборонити АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти, здійснювати та проводити дії щодо оцінки, виставлення на продаж та відчуження нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що після подання позову представники служби безпеки банку, за твердженням позивачки, телефонували їй, погрожували та повідомляли про намір банку продати або виставити на прилюдні електронні торги спірне майно. Також позивачка зазначала, що банк проводить оцінку майна з метою його подальшого продажу.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив із того, що предметом спору є нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції також врахував, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно зареєстроване за банком, а тому відповідач як зареєстрований власник має юридичну можливість розпорядитися цим майном, у тому числі відчужити його третім особам.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження відповідачем спірного майна до вирішення справи по суті, що ускладнить або унеможливить ефективний захист прав позивачки та поновлення її порушених прав у разі задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з відчуження спірного нерухомого майна перебуває у безпосередньому зв`язку з предметом позову, оскільки позовні вимоги спрямовані на скасування державної реєстрації права власності на це саме майно та відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Відчуження спірного нерухомого майна до вирішення справи по суті може змінити суб`єктний склад спірних правовідносин, ускладнити ефективний захист прав позивачки та зумовити необхідність її звернення з новими вимогами до інших осіб.
Тому вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову спрямований на збереження існуючого становища щодо спірного майна до вирішення спору по суті, має тимчасовий характер та не вирішує спір по суті.
Заборона відчуження спірного нерухомого майна є співмірною із заявленими позовними вимогами, оскільки не позбавляє банк права власності, не вирішує питання належності майна та не перешкоджає розгляду спору по суті, а лише тимчасово обмежує можливість розпорядження майном до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 643/7668/23, про те, що застосований судом вид забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела наявність реальної загрози відчуження майна, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює остаточно обґрунтованість позовних вимог та не вирішує спір по суті. Водночас суд має перевірити, чи існує достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття такого заходу може ускладнити ефективний захист або поновлення прав позивачки у разі задоволення позову.
Такий підхід узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 травня 2026 року у справі № 991/6084/25, про те, що надання доказів щодо очевидних речей, зокрема доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування.
З огляду на предмет спору, правовий статус банку як зареєстрованого власника спірного нерухомого майна та наведені у заяві про забезпечення позову обставини щодо наміру банку вчинити дії, спрямовані на продаж майна, суд першої інстанції мав підстави для висновку про необхідність тимчасового обмеження можливості відчуження спірного майна до вирішення спору по суті.
Посилання апеляційної скарги на те, що право власності за банком зареєстроване ще у 2017 році та протягом тривалого часу майно не було відчужене, не спростовує правильності висновку суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову.
Якщо, як зазначає апелянт, банк не вчиняв та не має наміру вчиняти дій щодо відчуження спірного нерухомого майна, то застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді тимчасової заборони відчуження такого майна не створює для банку надмірного тягаря та не призводить до невиправданого обмеження його прав.
Навпаки, такий захід лише зберігає існуючий стан спірного майна до вирішення справи по суті та узгоджується з метою забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювана державна реєстрація права власності за банком була проведена не на підставі договору іпотеки, укладеного між банком та ОСОБА_1 , а на підставі договору іпотеки, укладеного між банком та ТзОВ «Естейт Селлінг», не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Такі доводи стосуються правомірності набуття банком права власності на спірне нерухоме майно, наявності чи відсутності підстав для скасування державної реєстрації права власності та можливості відновлення становища, яке існувало до порушення права, а тому підлягають перевірці судом під час розгляду справи по суті.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює остаточно належність права власності на майно та не надає остаточної оцінки правомірності оспорюваної державної реєстрації. Вирішення цих питань під час перегляду ухвали про забезпечення позову фактично означало б передчасне вирішення спору по суті, що не відповідає завданню інституту забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного права чи законного інтересу позивачки також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції на цій стадії розгляду справи, оскільки вони стосуються оцінки обґрунтованості позову та мають перевірятися під час розгляду справи по суті.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Зустрічне забезпечення застосовується судом з урахуванням обставин конкретної справи та можливості завдання відповідачу збитків унаслідок забезпечення позову. При цьому, застосування заходів забезпечення позову не зумовлює обов`язку суду застосувати зустрічне забезпечення.
Апеляційна скарга не містить належного обґрунтування того, які саме збитки можуть бути завдані банку тимчасовою забороною відчуження спірного майна до вирішення справи по суті.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 643/7668/23 зазначив, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
Також Верховний Суд у постанові від 06 травня 2026 року у справі № 991/8752/25, що зустрічне забезпечення - це по суті гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони. Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки між сторонами існує спір щодо конкретного нерухомого майна, обраний захід забезпечення позову перебуває у зв`язку з предметом позовних вимог, є співмірним із ними та спрямований на забезпечення ефективного захисту прав позивачки у разі задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться переважно до заперечення обґрунтованості позовних вимог та правомірності оспорюваної державної реєстрації права власності за банком, що підлягає перевірці під час розгляду справи по суті та не може бути вирішене судом апеляційної інстанції під час перегляду ухвали про забезпечення позову.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, ухвала суду першої інстанції від 14 травня 2026 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Бацей Тетяна Миколаївна, залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 14 травня 2026 року залишити без змін.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді :       Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ЛИТВИНЮК