Справа № 127/18017/26 
Провадження № 33/801/780/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванченко Я. М.
Доповідач: Ковальська І. А.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді Ковальської І.А., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниця апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2026, якою 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір в розмірі 665,60 грн. на користь держави, – 
В С Т А Н О В И В:
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2026 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за наступних обставин. 
ОСОБА_1 24.05.2026 о 02:57 год у м. Вінниця на просп. Юності, 18 керував легким персональним або низькошвидкісним засобом НОМЕР_1 , без державного номерного знаку, у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки у встановленому законом порядку за допомогою спеціального приладу «Drager» ARLM 452, результат позитивний 1,01 ‰, що підтверджується тестом № 748, на постійну відеозйомку портативних відеореєстраторів 473353 та 473369.
Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано судом першої інстанції, як порушення п.2.9.а ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Як убачається з матеріалів справи та мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, дотримуючись принципів всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин, здійснив належну перевірку наданих доказів, дослідив їх у судовому засіданні та надав оцінку у їх сукупності. За результатами такого аналізу суд дійшов обґрунтованого висновку про належність і допустимість зібраних доказів, а також можливість їх використання у процесі доказування.
Крім того, вирішуючи питання про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, суд першої інстанції врахував характер вчиненого діяння, яке обґрунтовано віднесено до грубих порушень Правил дорожнього руху та таких, що становлять підвищену суспільну небезпеку. Водночас судом було враховано дані про особу правопорушника, у зв`язку з чим у сукупності зазначених обставин суд дійшов переконливого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою закрити провадження у справі про адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП – на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2026 є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушенням базових конституційних принципів судочинства.
Зокрема, апелянт вказує на порушення судом презумпції невинуватості та перекладення на нього тягаря доказування. Зазначає, що суд першої інстанції у постанові послався на те, що ОСОБА_1 мав можливість самостійно пройти огляд та надати суду відповідні документи для спростування обставин, викладених у протоколі. 
Водночас, відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою та не зобов`язана доводити свою невинуватість. Наголошує, що у письмових поясненнях він не заперечував результати огляду на стан сп`яніння, а заперечував наявність обов`язкового елементу складу адміністративного правопорушення, а саме належно доведеного правового статусу пристрою JET № 280157 як транспортного засобу у розумінні ст. 130 КУпАП. На переконання апелянта, доведення цієї обставини покладалося саме на сторону обвинувачення, тоді як покладення судом на нього обов`язку надати технічну документацію на прокатний пристрій є прямим порушенням положень ст. 62 Конституції України.
Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі наявних у справі доказів та використав позапроцесуальне джерело інформації. Посилаючись на положення ст. 251 КУпАП, зазначає, що доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, а рішення суду має ґрунтуватися на доказах, безпосередньо досліджених під час судового розгляду.
При цьому, обґрунтовуючи віднесення пристрою JET №280157 до категорії транспортних засобів, суд у мотивувальній частині постанови зазначив, що електросамокат розуміється як транспортний засіб згідно із загальнодоступною інформацією. Однак матеріали справи не містять технічного паспорта, сертифіката, специфікації чи експертного висновку щодо характеристик конкретного пристрою JET №280157.
Таким чином, на думку апелянта, суд використав позапроцесуальне джерело - «загальнодоступну інформацію» - для обґрунтування правового статусу пристрою, хоча відповідні відомості не були предметом доказування у справі, не містяться у її матеріалах, не досліджувалися в судовому засіданні та не є доказами у розумінні ст. 251 КУпАП. Фактично суд використав відомості, які не були здобуті у визначеному законом порядку, для усунення недоліків доказування сторони обвинувачення, хоча відповідно до ст. 255 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів.
Також апелянт посилається на підміну судом функції обвинувачення та самостійне усунення його недоліків. Звертає увагу, що у графі 7 протоколу про адміністративне правопорушення інспектор поліції зазначив, що він керував «легким персональним АБО низькошвидкісним засобом JET №280157». Використання альтернативного сполучника «або» між двома різними юридичними категоріями, на переконання апелянта, свідчить про те, що органом обвинувачення на момент складання протоколу не було встановлено категорію та правовий статус пристрою.
За відсутності однозначного визначення предмета правопорушення суд, як стверджує апелянт, не вправі був усувати таку невизначеність власними висновками. Натомість суд не витлумачив наявні сумніви на користь особи відповідно до ст. 62 Конституції України, а самостійно відніс пристрій до однієї з альтернативно зазначених у протоколі категорій, не навівши підстав такого вибору та не пославшись на відповідні докази, наявні у матеріалах справи. У такий спосіб суд фактично усунув фундаментальний недолік поліцейського протоколу, що, на думку апелянта, є неприпустимим та суперечить принципу змагальності судочинства.
Водночас апелянт зауважує, що суд, зазначивши у постанові про відсутність порушень під час складання протоколу, не навів жодних мотивів, з яких визнав допустимим протокол, що містить альтернативний опис предмета правопорушення. Відсутність мотивів щодо цього ключового доводу сторони захисту, на його переконання, є самостійним порушенням вимог до вмотивованості судового рішення.
Поряд із цим апелянт вважає постанову суду невмотивованою, а застосування судової практики — помилковим. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував ключові доводи, викладені у письмових поясненнях, що не відповідає вимогам права на справедливий суд у розумінні практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішень у справах «Проніна проти України» та «Руїс Торіха проти Іспанії».
Зокрема, обґрунтовуючи статус пристрою як транспортного засобу, суд послався на постанову Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №127/5920/22. Однак, як зазначає апелянт, наведені у ній висновки були сформульовані у цивільній справі щодо відшкодування шкоди та стосувалися виключно поняття «джерело підвищеної небезпеки». Суд першої інстанції не пояснив, чому правові висновки, сформульовані у цивільній справі про відшкодування шкоди, є достатніми для встановлення всіх елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. Фактично суд обмежився посиланням на зазначену постанову без аналізу тотожності правовідносин та предмета правового регулювання.
Крім того, посилаючись на вказану постанову Верховного Суду, суд першої інстанції не навів мотивів, з яких відхилив правові підходи, викладені в інших судових рішеннях, на які посилався захист.
Окремо апелянт зазначає, що суд не надав відповіді на довід захисту щодо юридичної неспівмірності застосованої санкції. Зокрема, для керування пристроєм JET №280157 не вимагається наявність посвідчення водія категорії «В». Водночас суд фактично позбавив його права керування автомобілем категорії «В» за керування пристроєм, з яким таке право жодним чином не пов`язане. Проте цей аргумент залишився без відповідної оцінки суду.
Також ОСОБА_2 звертав увагу на існування протилежної судової практики у подібних правовідносинах, зокрема на постанову Кропивницького апеляційного суду від 12.09.2023 у справі № 385/642/23, якою провадження у справі було закрито. Однак постанова суду першої інстанції не містить жодної оцінки цього доводу захисту, що, на переконання апелянта, є прямим порушенням вимог щодо вмотивованості судового рішення.
З огляду на викладене апелянт вважає, що постанова суду першої інстанції не містить належної відповіді на ключові доводи сторони захисту, а наведені у ній висновки ґрунтуються на обставинах, які не були належним чином досліджені як докази у справі, що свідчить про істотне порушення вимог законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Заслухавши доводи ОСОБА_1 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовільнити, дослідивши матеріали судової справи, перевіривши мотиви апеляційної скарги, суд прийшов до наступних висновків. 
За ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 294 КУпАП, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з огляду на таке.
За приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із п. 2.9. (а) Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за:
1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції;
2) передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів;
3) відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Як убачається з матеріалів справи, висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_1 ґрунтується не на припущеннях чи відсутності з боку останнього доказів на спростування обвинувачення, а на сукупності узгоджених між собою належних і допустимих доказів, а саме:
?протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 674023 від 24.05.2026, в якому зафіксовано час, місце, обставини правопорушення та конкретний засіб, яким керував ОСОБА_1 ;
?квитанції тестування спеціальним технічним засобом «Drager» ARLM 452, тест №748, згідно з якою результат огляду становив 1,01 ‰;
?акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу;
?відеозаписах із портативних відеореєстраторів працівників поліції №473353 та №473369;
?поясненнях самого ОСОБА_1 , який не заперечував, що після вживання алкогольних напоїв вирішив скористатися електросамокатом та був зупинений працівниками поліції.
З відеозаписів убачається, що працівник поліції запитав у ОСОБА_1 чи вживав останній алкогольні напої, на що останній ствердно кивнув та повідомив, що випив 2 пива та грам 100 горілки. Далі працівник поліції запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що останній погодився. Огляд проведено за допомогою спеціального технічного засобу, його результат зафіксовано у відповідних документах і на відеозаписі.
Положеннями ст. 266 КУпАП передбачено, що огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У цій справі процедура проведення огляду зафіксована безперервним відеозаписом, а матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 під час огляду висловлював незгоду з його результатом чи вимагав проведення огляду в закладі охорони здоров`я. 
Таким чином, факт керування ОСОБА_1 відповідним засобом, факт попереднього вживання ним алкогольних напоїв, добровільне проходження огляду та перебування у стані алкогольного сп`яніння з результатом 1,01 ‰ підтверджені сукупністю доказів, які взаємно доповнюють один одного та не містять істотних суперечностей.
Щодо правового статусу електросамоката, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять технічного паспорта, сертифіката, специфікації або експертного висновку стосовно пристрою JET №280157, а тому його не можна визнати транспортним засобом, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Частина перша ст. 130 КУпАП встановлює відповідальність саме за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. 
Законодавець не обмежив дію цієї норми виключно автомобілями або механічними транспортними засобами певної потужності. Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає для водія штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. 
Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху транспортний засіб визначено як пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також установленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Отже, поняття «транспортний засіб» є ширшим за поняття «механічний транспортний засіб», яке охоплює лише окремі види транспортних засобів з урахуванням способу приведення їх у рух і потужності двигуна. 
Закон України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24 лютого 2023 року містить визначення поняття легкого персонального електричного транспортного засобу – колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину.
Отже, даний закон України безпосередньо визначає легкий персональний електричний транспортний засіб та низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб як колісні транспортні засоби, оснащені та приведені в рух електричними тяговими двигунами й акумуляторними батареями. Відмінності між цими категоріями стосуються їхньої потужності, конструктивної швидкості, кількості коліс і спорядженої маси, однак обидві законодавчо визначені саме як транспортні засоби. 
За обставин цієї справи з протоколу, пояснень ОСОБА_1 та відеозапису достовірно встановлено, що пристрій JET №280157 є електросамокатом, який приводився в рух електричним двигуном та використовувався ОСОБА_1 для власного переміщення дорогою. 
Тому він відповідає загальним ознакам транспортного засобу.
При цьому точне віднесення такого пристрою до однієї з двох суміжних законодавчих категорій - легкого персонального електричного транспортного засобу або низькошвидкісного легкого електричного транспортного засобу – не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки обидві категорії є транспортними засобами, а відповідальність за керування ними у стані алкогольного сп`яніння встановлена однією правовою нормою.
Отже, вживання у протоколі формулювання «легкий персональний або низькошвидкісний засіб JET № НОМЕР_2 » саме собою не свідчить про невстановлення предмета правопорушення та не перешкоджало ОСОБА_1 зрозуміти суть висунутого йому адміністративного обвинувачення. Засіб був належно індивідуалізований шляхом зазначення його виду та номера, а фактичні обставини керування ним зафіксовані на відеозаписі.
Технічні характеристики електродвигуна могли б мати значення для розмежування окремих спеціальних категорій транспортних засобів або вирішення питання про необхідність державної реєстрації та отримання посвідчення відповідної категорії. 
Натомість для встановлення об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у цій справі достатньо підтвердження того, що особа керувала пристроєм, призначеним для її перевезення та приведеним у рух електродвигуном, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.
Щодо нібито перекладення тягаря доказування, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Посилання апелянта на порушення презумпції невинуватості не ґрунтується на матеріалах справи.
Суд апеляційної інстанції погоджується, що особа, яка притягається до відповідальності, не зобов`язана доводити свою невинуватість, а всі сумніви щодо доведеності вини мають тлумачитися на її користь. Обов`язок зібрати докази адміністративного правопорушення відповідно до ст. 251 КУпАП покладено на осіб, уповноважених складати протоколи. Такі гарантії узгоджуються зі ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Водночас у цій справі висновок про винуватість ОСОБА_1 зроблений на підставі доказів, зібраних працівниками поліції та досліджених судом, а не внаслідок ненадання апелянтом технічної документації чи інших доказів на свій захист.
Зазначення місцевим судом того, що ОСОБА_1 мав можливість самостійно пройти огляд і надати відповідні документи, не є визначальним мотивом оскаржуваної постанови та не змінює загального змісту судового рішення. Суд апеляційної інстанції не покладає на ОСОБА_1 обов`язку доводити свою невинуватість і не використовує ненадання ним будь-яких документів як доказ вини.
Апеляційний суд враховує, що постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі №127/5920/22 була ухвалена у цивільній справі та стосувалася застосування ст. 1187 ЦК України щодо джерела підвищеної небезпеки.
Тому наведена постанова не може самостійно визначати наявність усіх елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.
Разом із тим посилання місцевого суду на неї мало додатковий характер і не було єдиною правовою підставою для визнання електросамоката транспортним засобом. Основною підставою для такого висновку є безпосередні приписи Правил дорожнього руху та Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24.02.2023. 
Висновок Верховного Суду про те, що використання електросамоката, який приводиться в рух електродвигуном, створює підвищену небезпеку для інших учасників дорожнього руху, лише додатково підтверджує необхідність дотримання особою, яка керує таким засобом, установлених законодавством правил безпеки. 
Таким чином, навіть виключення посилання на зазначену постанову Верховного Суду з мотивів рішення не змінює правильності висновку місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Не заслуговують на увагу й доводи про те, що місцевий суд не надав відповіді на кожне твердження, наведене ОСОБА_1 у письмових поясненнях.
Зі змісту постанови вбачається, що суд першої інстанції навів установлені фактичні обставини, зазначив докази, на яких ґрунтується висновок про винуватість, дослідив відеозаписи, перевірив процедуру огляду на стан сп`яніння, надав оцінку правовому статусу електросамоката та мотивував кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Європейський суд з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» зазначив, що обов`язок суду мотивувати рішення не може розумітися як необхідність надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони; обсяг мотивування залежить від характеру рішення та обставин конкретної справи. Аналогічний підхід застосовано у справі «Проніна проти України». 
У цьому випадку судом першої інстанції надано відповідь на основне питання, яке мало вирішальне значення для результату справи, а саме чи належить електросамокат до транспортних засобів і чи доведено факт керування ним ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння. Незгода апелянта з наданою судом оцінкою доказів та застосуванням норм права сама собою не свідчить про невмотивованість постанови.
Посилання апелянта на окрему постанову Кропивницького апеляційного суду у справі №385/642/23 також не спростовує висновків місцевого суду. Рішення апеляційного суду в іншій справі ухвалене з урахуванням конкретних доказів та обставин відповідного провадження і не встановлює загальнообов`язкового правила для всіх інших судів. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає врахування судами саме висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 
Керування будь-яким транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння створює підвищену небезпеку як для самої особи, так і для інших учасників дорожнього руху. Обставини, на які послався ОСОБА_1 , зокрема повітряна тривога, неможливість викликати таксі та втома, не утворювали стану крайньої необхідності та об`єктивно не позбавляли його можливості утриматися від керування електросамокатом після вживання алкоголю.
Отже, місцевий суд повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно оцінив докази в їх сукупності, обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винуватим у порушенні пп. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і наклав стягнення в межах санкції закону. 
Істотних порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б поставити під сумнів законність постанови чи бути підставою для її скасування та закриття провадження у справі, під час апеляційного перегляду не встановлено.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2026 – без змін, що відповідає повноваженням апеляційного суду, визначеним ст. 294 КУпАП.
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 8, 130, 245, 247, 251, 266, 280, 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2026, якою  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Ковальська