ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 820/2602/15
адміністративне провадження № К/990/50738/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
за участю: 
секретаря судового засідання Носенко Л.О.,
представника позивача Парчевського В.Ю.,
представника відповідача Сметанюка Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метали і полімери" на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року (суддя: Плеханова З.Б.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року (судді: Ключкович В.Ю., Беспалов О.О., Грибан І.О.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метали і полімери" до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Метали і полімери" (далі - ТОВ "Метали і полімери", позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - ГУ ДКСУ у м. Києві, відповідач 1), Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - ГУ ДПС у місті Києві, відповідач 2), у якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 18 березня 2025 року) просило суд:
- стягнути з Державного бюджету України через ГУ ДКСУ у м. Києві на користь ТОВ "Метали і полімери" заборгованість із бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 7 500 000,00 грн, у тому числі за січень 2014 року в розмірі 3 600 000,00 грн, за лютий 2014 року в розмірі 3 900 000,00 грн.
- стягнути з Державного бюджету України через ГУ ДКСУ у м. Києві на користь ТОВ "Метали і полімери" пеню, нараховану на суму бюджетної заборгованості з відшкодування податку на додану вартість, у розмірі 750 328,77 грн.
Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судами рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження скаржник вказує неправильне застосування судами (судом) норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), а саме: судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено зібрані у справі докази. 
У контексті наведеної підстави скаржник наголошує на тому, що в порушення вимог статті 246 КАС України суди обох інстанцій обґрунтували свої висновки посиланням на докази, які фізично відсутні в матеріалах справи та не були предметом безпосереднього дослідження у судовому засіданні. Зокрема, мова йде про уточнюючий розрахунок до податкової декларації з ПДВ від 17 червня 2015 року №9126602973, на підставі якого суди встановили факт зменшення суми бюджетного відшкодування за травень 2014 року на 2 350 623 гривні, а також лист Служби безпеки України від 20 лютого 2016 року, який слугував підставою для повернення коштів на бюджетний рахунок через тимчасове зупинення операцій платника податків.
Крім того, скаржник вказує на неповне встановлення судами обставин справи через недослідження ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 червня 2016 року у цій же справі, яка містить висновки про підтвердження права позивача на отримання бюджетного відшкодування у сумі 7 500 000 гривень за результатами перевірки, проведеної у 2014 році. На думку позивача, суди незаконно залишили поза увагою наявні в матеріалах справи докази, чим порушили вимоги процесуального законодавства щодо всебічного та об`єктивного дослідження комплексу доказів, необхідних для доведення правомірності нарахування бюджетного відшкодування. Виходячи з викладеного, позивач вважає, що встановлення судами ключових обставин на підставі недосліджених або недопустимих доказів призвело до ухвалення незаконних рішень, які підлягають скасуванню.
У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скаржника є необґрунтованими, а тому така скарга не підлягає задоволенню. Податковий орган зазначає, що сума в розмірі 5 149 377 грн була фактично відшкодована позивачу у листопаді 2015 року за результатами проведеної позапланової перевірки. Стосовно решти задекларованої суми у розмірі 2 350 623 грн відповідач зауважує, що вона обліковується в інтегрованій картці ТОВ "Метали і полімери" як переплата, яка виникла внаслідок подання самим товариством уточнюючих розрахунків, якими було зменшено суму бюджетного відшкодування. Податковий орган також вказує на правомірність повернення вказаних коштів на бюджетний рахунок у лютому 2016 року на підставі листа Служби безпеки України щодо тимчасового зупинення операцій, що, на його думку, виключає факт наявності бюджетної заборгованості. 
Також у відзиві акцентується увага на пропуску позивачем встановленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, оскільки товариство самостійно визначило дату порушення своїх прав - у липні 2014 року, тоді як позов був поданий лише у березні 2015 року.
Відзиву на касаційну скаргу від ГУ ДКСУ у м. Києві до суду не надходило.
У межах касаційного перегляду справи на виконання вимог суду сторонами також були подано додаткові письмові пояснення, зміст яких у цілому кореспондує раніше викладеним правовим позиціям учасників справи. Разом із вказаними поясненнями Головним управлінням ДПС у м. Києві було додатково надано копії уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з ПДВ та відповідних додатків до них, а також виписки Державної казначейської служби по рахунку позивача за лютий 2016 року. Податковий орган зауважив, що ці документи надаються для усунення технічних неточностей у реєстраційних номерах звітності, на які посилалися суди попередніх інстанцій, та для підтвердження фактичного руху коштів у сумі 2 350 623,00 грн.
Своєю чергою позивач у поданих поясненнях наголошував на процесуальній неможливості прийняття та дослідження судом касаційної інстанції цих доказів, оскільки вони не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій. Товариство зауважило, що надання таких документів лише на стадії касації суперечить положенням статті 341 КАС України та підтверджує обґрунтованість доводів касаційної скарги про те, що суди встановили істотні обставини на підставі доказів, які фактично були відсутні в матеріалах справи.
Загалом у судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги та обґрунтування касаційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд. 
Представник відповідача проти вимог касаційної скарги категорично заперечував, вважаючи оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, та просив суд залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС ТОВ «Метали і полімери» у 2014 році перебувало на податковому обліку в Алчевській ОДПІ Головного управління Міндоходів у Луганській області. 19 Червня 2014 року Товариством було подано до вказаного органу податкову декларацію з податку на додану вартість за травень 2014 року №9035057621, у якій задекларовано суму бюджетного відшкодування у розмірі 7 500 000,00 грн. Вказана сума була сформована за рахунок залишку від`ємного значення ПДВ за січень 2014 року в розмірі 3 600 000,00 грн та за лютий 2014 року в розмірі 3 900 000,00 грн.
З 24 липня 2015 року ТОВ «Метали і полімери» перейшло на облік до ДПІ у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві. На момент такої зміни місця обліку в інтегрованій картці платника за декларацією за травень 2014 року обліковувався залишок невідшкодованих сум податку на додану вартість у розмірі 5 149 377,00 грн. Зміна первісно заявленої суми з 7 500 000,00 грн до вказаного значення відбулася, за висновками судів, внаслідок подання позивачем до Алчевської ОДПІ уточнюючого розрахунку від 17 червня 2015 року №9126602973 до податкової декларації за лютий 2015 року. За рахунок цього документа було здійснено зменшення суми податку на додану вартість, заявленої до відшкодування за травень 2014 року, на суму 2 350 623,00 грн.
Надалі, 25 листопада 2015 року ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві провела виїзну позапланову документальну перевірку ТОВ «Метали і полімери» щодо достовірності декларування показників податкової декларації за травень 2014 року. За результатами перевірки було складено Акт від 25 листопада 2015 року №47/26-55-28-02/35653261 та сформовано висновок про суми бюджетного відшкодування ПДВ від 25 листопада 2015 року №15719-20 на суму 5 149 377,00 грн. 27 листопада 2015 року зазначений документ було передано до ГУ ДКСУ у м. Києві для здійснення відповідного відшкодування платнику податків.
На підставі відомостей про зарахування та повернення надміру сплачених платежів, отриманих від органів Державної казначейської служби України у формі електронного реєстру розрахункових документів, судами встановлено, що залишок бюджетного відшкодування у розмірі 5 149 377,00 грн за декларацією від 19 червня 2014 року №9035057621 був фактично виплачений на розрахунковий рахунок позивача 30 листопада 2015 року. Водночас, станом на цю ж дату в інтегрованій картці платника податків ТОВ «Метали і полімери» зафіксовано наявність переплати з кодом Д4 (в рахунок наступних платежів) у сумі 2 350 623,00 грн згідно з документом Д2 від 08 вересня 2015 року №9185843644. Така переплата, за висновками судів, виникла внаслідок подання позивачем уточнюючого розрахунку до декларації за лютий 2015 року, в якому у графі 4 таблиці 1 Додатка 2 було відображено зі знаком «мінус» залишок невідшкодованих сум податку на додану вартість на вказану суму.
Надалі, 19 лютого 2016 року на підставі платіжної інструкції №188825512 на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року у справі №820/2602/15, Державною казначейською службою України було здійснено відшкодування ПДВ у розмірі 2 350 623,00 грн на поточний рахунок ТОВ «Метали і полімери». Проте вже 25 лютого 2016 року зазначені кошти у повному обсязі повернулися на бюджетний рахунок №31112029700007 із призначенням платежу: «Повернення коштів (викон.лист суду 05.10.2015 по справі №820/2602/15) у зв`язку із тимчасовим зупиненням операцій на користь ТОВ «Метали і полімери» згідно листа Служби Безпеки України від 20.02 2016 року».
За результатами дослідження актуального стану розрахунків платника з бюджетом суди констатували, що в інтегрованій картці ТОВ «Метали і полімери» з податку на додану вартість станом на 31 грудня 2024 року продовжує обліковуватися переплата у розмірі 2 350 623,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що фактична бюджетна заборгованість перед позивачем відсутня, оскільки основна частина заявленої до відшкодування суми у розмірі 5 149 377 грн була фактично перерахована на розрахунковий рахунок товариства у листопаді 2015 року за результатами проведеної позапланової документальної перевірки. Щодо решти спірної суми в розмірі 2 350 623 грн, суди встановили, що ТОВ «Метали і полімери» самостійно подало до податкового органу уточнюючий розрахунок від 17 червня 2015 року №9126602973, яким було зменшено суму податку на додану вартість, заявлену до відшкодування за травень 2014 року. 
Крім того, суди врахували, що кошти у розмірі 2 350 623 грн, які були перераховані позивачу у лютому 2016 року на виконання виконавчого листа, згодом повернулися на бюджетний рахунок через тимчасове зупинення операцій на підставі листа Служби безпеки України від 20 лютого 2016 року. На підставі досліджених даних інформаційної системи ДПС суди також зазначили, що вказана сума станом на 31 грудня 2024 року обліковується в інтегрованій картці платника як переплата, а не як узгоджена бюджетна заборгованість, що виключає наявність протиправної бездіяльності податкового органу та робить неможливим стягнення коштів безпосередньо з бюджету. Також суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення пені, оскільки факт наявності бюджетної заборгованості не підтверджений документально, а в інформаційній системі органу ДПС автоматичне нарахування пені за таких обставин не передбачено. Сукупність цих обставин дозволила судам попередніх інстанцій констатувати, що контролюючі органи діяли у межах своїх повноважень, а права позивача на отримання бюджетного відшкодування не були порушені у спосіб, що потребував би судового втручання.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.
Алгоритм дій платника податку та державних органів щодо відшкодування з Державного бюджету України (бюджетного відшкодування) ПДВ визначено статтею 200 ПК України, а також Порядком взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженим Кабінетом Міністрів України постановою від 17 січня 2011 року № 39 (далі - Порядок).
Пунктом 200.7 статті 200 ПК України передбачено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
Протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, контролюючий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних (пункт 200.10 статті 200 ПК України).
Згідно з пунктом 200.12 статті 200 ПК України контролюючий орган зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.
Пунктом 6 Порядку встановлено, що у разі коли за результатами проведення перевірок платника податку з урахуванням вимог статей 73 і 83 ПК України підтверджено достовірність нарахованої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, орган державної податкової служби складає висновок про суми відшкодування податку на додану вартість (далі - висновок), у якому зазначає суму, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.
Протягом трьох робочих днів після закінчення камеральної перевірки податкової декларації платника податку, який має право на автоматичне бюджетне відшкодування ПДВ, та п`яти робочих днів після закінчення перевірки платника податку, який не має права на автоматичне відшкодування ПДВ, - подає такий висновок органові державної казначейської служби (пункт 7 Порядку).
За правилами пункту 200.13 статті 200 ПК України та пункту 9 Порядку на підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.
Системний аналіз наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що правовий механізм реалізації права платника на бюджетне відшкодування податку на додану вартість передбачає чітко регламентовану процедуру та умови, визначені статтею 200 ПК України та відповідним Порядком. Вказаний процес ініціюється платником податків шляхом подання податкової декларації та відповідної заяви про повернення суми бюджетного відшкодування, яка є невід`ємною частиною такої декларації. При цьому безпосереднє виконання обов`язку держави щодо повернення коштів покладається на органи Державної казначейської служби України, які здійснюють перерахування узгоджених сум за умови дотримання встановленої процедури взаємодії з податковими органами. Ключовим елементом цього механізму є отримання органом казначейського обслуговування висновку від контролюючого органу, що підтверджує правомірність заявлених сум, після чого казначейство зобов`язане здійснити фактичну виплату коштів на рахунок платника у встановлений законодавством п`ятиденний строк з моменту надходження такого висновку.
Таким чином, бюджетне відшкодування є комплексною правовою процедурою, де дії казначейських органів є похідними від результатів перевірки та відповідного документального підтвердження з боку податкової служби.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій на підставі відомостей органів Державної казначейської служби України про зарахування та повернення надміру сплачених платежів, зафіксованих в електронному реєстрі розрахункових документів, частина задекларованої позивачем суми бюджетного відшкодування ПДВ за травень 2014 року (декларація від 19.06.2014 №9035057621) у розмірі 5 149 377,00 грн була фактично перерахована на розрахунковий рахунок платника податків 30 листопада 2015 року. 
Разом з тим, за даними інтегрованої картки платника ТОВ «МЕТАЛИ І ПОЛІМЕРИ» з податку на додану вартість, станом на 31 грудня 2024 року обліковується переплата у розмірі 2 350 623,00 грн, що дорівнює різниці між первісно задекларованим позивачем обсягом бюджетного відшкодування у сумі 7 500 000,00 грн та сумою перерахованого на розрахунковий рахунок ТОВ «МЕТАЛИ І ПОЛІМЕРИ» бюджетного відшкодування ПДВ - 5 149 377, 00 грн.
Позивач визнає факт такого відшкодування та не заперечує, що на час вирішення цієї справи його реальний майновий інтерес та обсяг спірної суми бюджетного відшкодування ПДВ становить 2 350 623,00 грн.
Своєю чергою предметом касаційного перегляду у межах розгляду цієї справи є перевірка правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в частині встановлення обставин наявності чи відсутності узгодженої суми бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 2 350 623,00 грн, що підлягає стягненню з Державного бюджету України, а також правових підстав для нарахування пені за несвоєчасне повернення таких коштів, у контексті чого Верховний Суд має з`ясувати, чи призвели вказані скаржником процесуальні порушення до встановлення обставин на підставі недопустимих доказів та чи унеможливило це всебічне і повне з`ясування фактичного стану розрахунків платника з бюджетом, що згідно зі статтею 353 КАС України є підставою для скасування судових рішень.
Аналізуючи доводи касаційної скарги в межах повноважень, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Зі змісту оскаржуваних у цій справі судових рішень вбачається, що висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 2 350 623,00 грн ґрунтується на аналізі сукупності наявних у матеріалах справи доказів та пояснень учасників справи, наданих у ході судового розгляду. 
Так, зокрема, суди встановили, що згідно з даними інтегрованої картки платника податків (ІКП), яка кореспондується з поданими самим Товариством уточнюючими розрахунками (№9126603045, №9185843739) та додатками до них (№9126602973, №9185843644), позивач фактично реалізував власне волевиявлення щодо зміни напряму використання від`ємного значення податку. Матеріали справи підтверджують, що вказані кошти були самостійно спрямовані платником на збільшення реєстраційної суми в системі електронного адміністрування ПДВ, а не на повернення на розрахунковий рахунок, що зумовило їх відображення в обліку як переплати, а не як заборгованості бюджету, що робить вимогу про її стягнення безпідставною.
Верховний Суд наголошує, що згідно з чинним законодавством інтегрована картка платника є офіційним інформаційним ресурсом, який у хронологічному порядку відображає всі операції, пов`язані з нарахуванням та сплатою податків, а також рухом коштів за бюджетним відшкодуванням. Оскільки копії витягів з ІКП за спірні періоди були долучені до матеріалів справи та досліджувалися судами, встановлення фактів подання уточнюючої звітності та повернення коштів на бюджетні рахунки є цілком правомірним, адже ці події зафіксовані в системі як автоматизовані облікові операції з посиланням на реквізити первинних документів. 
При цьому, Верховний Суд наголошує, що ключовим елементом предмету доказування у цій справі є не стільки фізична наявність паперових копій окремих документів, скільки достовірність та узгодженість відомостей, що містяться в офіційних державних інформаційних ресурсах, які відображають реальний стан розрахунків платника податків із бюджетом. У цьому аспекті слід враховувати, що достовірність показників податкового обліку позивачем під сумнів не ставилася, що свідчить про їх чинність та безспірність на час розгляду справи.
Важливо зазначити, що позивач, оскаржуючи рішення судів та формуючи свою правову позицію, випускає із уваги той визначальний факт, що саме він був автором та ініціатором відповідних уточнюючих розрахунків. Тобто прямим і єдиним володільцем і розпорядником документів, на фактичній відсутності яких у матеріалах справи наголошує позивач, є сам позивач. З огляду на тривалу незавершену процедуру судового провадження у цій справі саме позивач як ініціатор судового процесу, діючи як розсудливий та добросовісний учасник судового процесу, мав забезпечити збереження копій цих документів, правовий інтерес до яких очевидно не вичерпано. Більше того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок подати їх до суду в порядку частини першої статті 77 КАС України на підтвердження своїх вимог та заперечень. Наведеному кореспондують положення частини 5 статті 77 КАС України, якою документи, що підтверджують фактичні обставини, прямо обумовлені законом як виняток із заборони суду витребовувати від позивача докази у цій категорії спорів. Діючи послідовно, законодавець запровадив норму, що виключає обов`язок сторони надавати докази направлення іншій стороні тих документів, що є у неї (частина 9 статті 79 КАС України). 
Процесуальний наслідок ненадання на пропозицію суду без поважних причин доказів для підтвердження обставин справи, імперативно передбачений частиною 6 статті 77 КАС України - суд вирішує справу на підставі наявних доказів. 
Оскільки жодних додаткових доказів сторонами суду надано не було, а наявні - не спростовані у встановленому законом порядку, суди попередніх інстанцій, мали усі необхідні підстави вирішити цю справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, пояснень сторін та відомостей інтегрованої картки платника податків. 
Окремо слід підкреслити, що достовірність показників податкового обліку, сформованих на підставі вказаної звітності, позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалася, що підтверджує їх чинність та обов`язковість для врахування судом при встановленні реального стану розрахунків із бюджетом.
Таким чином, факт волевиявлення платника щодо зміни напряму використання від`ємного значення ПДВ (спрямування на збільшення реєстраційної суми замість отримання на рахунок) суди факту визнали доведеним на підставі даних оперативного обліку, які були предметом їх дослідження у ході судового розгляду справи.
При цьому, суди попередніх інстанцій, діючи відповідно до приписів частини шостої статті 77 КАС України, на підставі сукупності наявних у матеріалах справи доказів встановили обставини, що відображають реальний стан розрахунків платника податків із бюджетом. Вказавши визначальним правовим мотивом для відмови у задоволенні позовних вимог відсутність станом на час розгляду справи узгодженої, документально підтвердженої та невідшкодованої бюджетної заборгованості з ПДВ.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо нібито недослідження судами попередніх інстанцій окремих доказів, зокрема уточнюючих розрахунків та листа СБУ, оскільки вказані зауваження не спростовують висновків судів щодо ключового питання спору, - відсутності заборгованості бюджету у спірній частині позову. Верховний Суд зауважує, що хоча скаржник апелює до технічної неузгодженості реєстраційних номерів звітності у судових рішеннях, надані представником відповідача у судовому засіданні пояснення у сукупності з копіями документів із інформаційних систем ДПС повністю розкривають природу таких невідповідностей.
З огляду на викладене, твердження позивача про порушення процесуальних норм через недослідження доказів є безпідставними, оскільки суди оперували офіційними даними реєстрів, які дублюють інформацію на паперових носіях і є допустимими доказами в розумінні статей 72 та 75 КАС України.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування у сумі 2 350 623,00 грн, оскільки на час вирішення спору узгоджена та невідшкодована заборгованість бюджету перед позивачем відсутня. Також, враховуючи, що вимога про стягнення пені є похідною від наявності бюджетного боргу, який у цій справі не підтверджений, підстави для застосування фінансових санкцій до держави шляхом нарахування та стягнення пені згідно з пунктом 200.23 статті 200 ПК України, - також відсутні.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального права. Висновки судів попередніх інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із ними, оскільки така оцінка судами здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 3, 344, 349, 351, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метали і полімери", - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді О.В. Білоус
Н.Є. Блажівська