КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/12950/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2026 року місто Київ
справа № 756/3214/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника стягувача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Шевчука А.В., у справі за скаргою стягувача  ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинської Каріни Леонідівни та зобов`язання вчинити дії, заінтересована особа: боржник ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року заявник ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва зі скаргою настаршого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинської К.Л. в якій просила:
визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинської К.Л. під час виконання виконавчого провадження НОМЕР_3 в частині стягнення коштів з арештованих рахунків боржника ОСОБА_3 , які відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»;
зобов`язати старшого державного виконавця вчинити вичерпні заходи при виконанні виконавчого провадження НОМЕР_3, в тому числі, звернення стягнення на грошові кошти боржника ОСОБА_3 , які знаходяться на рахунках НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
В обгрунтування вимог посилалася на те, що на виконанні Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження НОМЕР_3 по виконанню виконавчого листа №2/756/2211/14 виданого 17 вересня 2014 року Оболонським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 50% від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючі з моменту подачі позову до суду і до досягнення ними повноліття.
17 вересня 2025 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинською К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №2/756/2211/4 виданому 17 вересня 2014 року Оболонським районним судом міста Києва та постанову про арешт коштів боржника.
Вказувала, що державним виконавцем було виявлено рахунки боржника в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Зазначала, що від її представника до Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) надходили клопотання від 28жовтня 2025 року про перерахування заборгованості відповідно до доходів боржника, звернення стягнення на рахунки у АТ «ПРИВАТБАНК», у тому числі в іноземній валюті, накладення арешту на нерухоме майно боржника, в тому числі, за адресою: АДРЕСА_1 , звернення стягнення на корпоративні права боржника 100% Товариства «КОМПЛЕКТСПЕЦТРЕЙДМАРК».
Відповідно до платіжної інструкції №89832 від 10 листопада 2025 року АТ КБ
«ПРИВАТБАНК» не здійснив стягнення з рахунку НОМЕР_1 на якому розміщені кошти в розмірі 500 000 грн, з посиланням на те, що не передбачені підстави для розірвання депозитного договору, а відповідно до платіжної інструкції №91030 від 14 листопада 2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не здійснив стягнення з рахунку НОМЕР_2 кошти в розмірі 4863,77 доларів США, з посиланням на те, що Інструкція не може бути виконана через СЕП4, законодавством не передбачено проведення такої операції (валюта).
Вважає, що старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинською К.Л. не вчинено всіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо стягнення цих коштів з боржника.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2026 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник стягувача ОСОБА_1  - ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.
На обґрунтування вимог посилався на те, що старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвінською К.Л. допущено бездіяльність під час виконання рішення суду по ВП НОМЕР_3, а саме: 
в частині стягнення грошових коштів боржника з арештованих рахунків: НОМЕР_1 , який відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вклад Слава Героям, на якому містяться кошти в розмірі 500000 грн, 
НОМЕР_2 , який відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», валюта, на якому розміщені кошти в розмірі 4863,77 доларів США, адже відповідь від банківських установ отримано ще в листопаді 2025 року, однак більш ніж через 6 місяців кошти до сьогоднішнього дня не списано з арештованих рахунків боржника. 
Вказував, що докази того, що вказані рахунки є з спеціальним режимі використання, відсутні, отже будь-яких обмежень щодо звернення стягнення на вклад «Слава героям» та валютний рахунок боржника в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не має, тому виконавець не обмежений у діях щодо списання коштів на виконання рішення суду, а у випадку відмови від списання посадовими особами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вживати заходи, передбачені ст.76 Закону про притягнення їх до відповідальності за невиконання законних вимог.
Зазначав, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки проігноровано клопотання представника стягувача про участь в справі в режимі відеоконференції, в результаті чого справу розглянуто без стягувача та її представника. 
В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника (стягувача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Старший державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинська К.Л. та боржник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Боржник Путілін В.О. в судовому засіданні 29 липня 2026 року надав пояснення по суті апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника(стягувача), з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01вересня 2014 рокуу справі №756/3214/14-ц стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх сина ОСОБА_4    ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 50% від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючі з моменту подачі позову до суду і до досягнення ними повноліття.
17 вересня 2025 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинською К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №2/756/2211/4 виданому 17 вересня 2014 року Оболонським районним судом міста Києва на виконання вищезазначеного рішення суду.
Постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17 вересня 2025 року накладено арешт на кошти боржника.
Згідно повідомлення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у ОСОБА_3 наявні відкриті рахунки на яких містяться кошти: на рахунку НОМЕР_1 кошти в розмірі 500000,00 грн, на рахунку НОМЕР_2 кошти в розмірі 4863,77 доларів США.
Після виявлення рахунків боржника ОСОБА_3 НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» державним виконавцем направлено платіжну інструкцію №91028 від 14 листопада 2025 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на примусове списання коштів у сумі 1298 953,33 UAH з рахунку платника НОМЕР_1 , яка після обробки банківською установою повернулася з відмовою у списанні, оскільки вказані кошти відносяться до вкладу Слава Героям. 
За платіжною інструкцією на примусове списання коштів №91030 від 14 листопада 2025 року у сумі 1298953,33UAH з рахунку платника НОМЕР_2 відмовлено банківською установою у зв`язку з неможливістю виконання через СЕП4, оскільки законодавством не передбачено проведення такої операції (валюта).
Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_6 посилалася на те, що старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинською К.Л. під час виконання ВП НОМЕР_3 допущено бездіяльність в частині невиконання вимог ст.ст.10, 18, 44, 48, 49,76 Закону України «Про виконавчого провадження» в частині звернення стягнення грошові кошти боржника, які розміщуються на арештованих рахунках: НОМЕР_1 , що відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на якому містяться кошти в розмірі 500000,00 грн та НОМЕР_2 , який відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» валюта, на якому розміщені кошти в розмірі 4863,77 доларів США по ВП НОМЕР_3, адже не вчинено усі можливі заходи щодо стягнення коштів з рахунків боржника.
Заперечуючи проти скарги ОСОБА_3 посилався на те, що він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю внаслідок війни III групи. Кошти, які знаходяться на вказаних рахунках є одноразовою грошовою допомогою (ОГД) у зв`язку з інвалідністю, призначеною згідно з рішенням Комісії Міністерства оборони України №389/975 від 18 липня 2025 року у сумі 757000 грн. Відповідно до ч.1 ст.73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на допомогу особам з інвалідністю внаслідок війни. Вважає, що списання цих коштів було б прямим порушенням закону з боку виконавця. Вказував, що банк відмовляючи у списанні фактично запобіг незаконному стягненню коштів соціального призначення, оскільки аліменти можуть стягуватися лише з доходів, зазначених у постанові КМУ №146, а ОГД до них не належить. ОГД призначена для підтримки осіб з інвалідністю, тому законодавство України захищає ці кошти від стягнення, щоб забезпечити мінімальні потреби отримувача. 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження вчинив ряд послідовних дій у межах наданих повноважень для забезпечення виконання рішення суду, а перешкодою у стягненні стала відмова банківської установи, в тому числі у зв`язку з цільовим призначенням виявлених коштів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Положеннями статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.451 ЦПК України уразі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», №18357/91, § 40).
Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.
Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун'єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).
Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 2 квітня 2012 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України №2832/5 від 29 вересня 2016 року), під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 3 статті 18 вказаного Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Пунктом 1 частини 1 статті 10 зазначеного Закону визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Згідно з ч.2 статі 48 вказаного Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Разом з тим, відповідно до п.4 ч.2 ст.73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18 липня 2025 року комісія відповідно до Постанови Кабінету міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або непрацездатності військовослужбовців» дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги старшому лейтенанту ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини в сумі 757000 грн.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказані цільові кошти у розмірі 757000 грн. 22 серпня 2025 року надійшли на рахунок ОСОБА_3 відкритий у вказаній банківській установі та 23 серпня 2025 року грошові кошти у розмірі 500000 грн. були перераховані на депозитний рахунок «Слава Героям», а відтак на вказані грошові кошти не можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості по аліментам.
Таким чином одноразова грошова допомога виплачена 22 серпня 2025 року Міністерством оборони України через Департамент соціального забезпечення не зараховується до суми заборгованості, оскільки не входить до переліку доходів, з яких утримуються аліменти відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 «Про затвердження Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів» та не є регулярним доходом (грошове забезпечення військовослужбовця), а є компенсацією за шкоду здоров`ю.
У постанові Верховного Суду України від 29 січня 2025 у справі №279/809/24 звернуто увагу на те, що саме банк, який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч.3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути таку постанову без виконання.
Повернення банком без виконання платіжної інструкції про списання з рахунку НОМЕР_2 , який відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів в розмірі 4863,77 доларів США не свідчить про бездіяльність державного виконавця.
При цьому вимоги скарги про зобов`язання старшого державного виконавця вчинити вичерпні заходи при виконанні виконавчого провадження НОМЕР_3 не є конкретизованими.
Встановивши, що старший державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинська К.Л. під час здійснення виконавчого провадження вчинила ряд послідовних дій у межах наданих повноважень для забезпечення виконання рішення суду, однак перешкодою у стягненні стала відмова банківської установи, в тому числі у зв`язку з цільовим призначенням виявлених коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про не встановлення бездіяльності старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Логвинської К.Л. щодо не стягнення коштів із виявлених рахунків боржника.
Суд першої інстанції належним чином дослідив наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. 
Крім того, боржником ОСОБА_3 було надано до суду апеляційної інстанції платіжну інструкцію від 29 липня 2026 року  №SYBR262d9PBNKI00636d0001 та виписку з рахунку боржника з яких вбачається, що 29 липня 2026 року державний виконавець ЛогвинськаК.Л. здійснила примусове списання грошових коштів у розмірі 4863,77 доларів США з валютного рахунку  НОМЕР_2 , який відкрито в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Деснянського ВДВС м. Київ в межах виконавчого провадження НОМЕР_3.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди заявника з такими висновками, однак не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення судом фактичних обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки проігноровано клопотання представника стягувача про участь в справі в режимі відеоконференції, в результаті чого справу розглянуто без стягувача та її представникаколегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 450 ЦПК України скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 приймав участь у судовому засіданні суду першої інстанції 30 березня 2026 року в режимі відеоконференції, надавав пояснення. В судовому засіданні було оголошено перерву до 12 травня 2026 року о 11.00 год.
В матеріалах справи міститься клопотання представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про проведення судового засідання призначеного на 12 травня 2026 року о 11.00 год. в режимі відеоконференції, на якій міститься резолюція судді про отримання вказаного клопотання 12 травня 2026 року.
З звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 12 травня 2026 року вбачається, що суд беручи до уваги те, що представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи та надав пояснення щодо суті скарги 30 березня 2026 року ухвалив розглядати справу у відсутність стягувача та її представника.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що неявка стягувача та її представника в судове засідання суду першої інстанції 12 травня 2026 року не перешкоджала розгляду скарги по суті.
Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують і на його правильність не впливають.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Кюблер проти Німеччини» (заява №32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок яких подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд». 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2026 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2026 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2026 року.

Головуючий:

Судді: