ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.08.2026 | Справа № 910/6500/26
Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом | Міністерства у справах ветеранів України (01001, місто Київ, вул.Хрещатик, будинок 34, ідентифікаційний код юридичної особи 42657144)
до    про | Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» (02095, місто Київ, вул.Княжий Затон, будинок 2/30, ідентифікаційний код юридичної особи 41365913)  стягнення заборгованості у розмірі 12 454 грн. 27 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Міністерство у справах ветеранів України (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 12 454 грн. 27 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року. 

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2026 року позовну заяву Міністерства у справах ветеранів України до Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» про стягнення заборгованості у розмірі 12 454 грн. 27 коп. залишено без руху.

08.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2026 року відкрито провадження у справі № 910/6500/26, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

02.07.2026 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. 

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.06.2026 року направлена до електронного кабінету Позивача у порядку, визначеному законом, та направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу Відповідача, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету Позивача та поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення уповноваженій особі підприємства Відповідача.

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що Відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ
29.09.2020 року між Міністерством у справах ветеранів України (Сторона-1) та Громадською спілкою «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» (Сторона-2) було укладено Договір про надання фінансової підтримки №22, відповідно до умов якого Сторона-1 на підставі наказу Міністерства у справах ветеранів України забезпечує надання фінансової підтримки із загального фонду Державного бюджету України на виконання (реалізацію) спілкою організацією програми (проєкту, заходу) "Центр розвитку ветеранів (далі - Проєкт) та здійснення адміністративних витрат (за наявності) протягом дії Проєкту. (а.с.10-19)

Згідно з п.2.2 Договору загальна сума проєкту та адміністративних витрат складає 176 490,00 грн.
2.2.1. Фінансування Проєкту становить 147 210,00 грн., з яких: 
2.2.1.1. фінансова підтримка Проєкту із загального фонду Державного бюджету України КПКВК 1501030 "Фінансова підтримка громадських об`єднань ветеранів на виконання загальнодержавних програм (проектів, заходів) заходи з відвідування військових поховань і військових пам`ятників та з відзначення святкових, пам`ятних та історичних дат: 119 210,00 грн.; 
2.2.1.2. 28 000,00 грн - співфінансування Проєкту Стороною-2; 
2.2.1.3. 29 280,00 грн - фінансова підтримка адміністративних витрат.

Відповідно до п.3.1.1 Договору Сторона-1 зобов`язується надати фінансову підтримку виконання Проєкту у сумі не більше ніж 50 % від обсягу фінансування Проєкту, зазначеного в пункті 2.2.1 Договору, в межах відкритих асигнувань.
Пунктом 3.3.16 Договору передбачено, що після використання коштів, отриманих відповідно до пункту 3.1.1. цього Договору, надати Стороні-1 на затвердження проміжний фінансовий звіт про обсяг використання бюджетних коштів та проміжний звіт про виконання договору.

Згідно з п..3.3.17 Договору після реалізації Проєкту, не пізніше п`ятнадцятого числа місяця, наступного за тим, в якому відбувся захід, а у разі проведення заходу наприкінці року - не пізніше 20 грудня, надати Стороні-1 на затвердження фінансовий звіт про обсяг використаних бюджетних коштів та підсумковий звіт про виконання договору за встановленими Стороною-1 формами.

Відповідно до пункту 3.3.20. Договору у разі наявності залишків коштів фінансової підтримки після завершення проєкту Сторона-2 зобов`язана у тижневий строк забезпечити наявність повного обсягу асигнувань, який підлягає поверненню, на реєстраційному рахунку, відкритому в органах Державного казначейства України для подальшого коригування відкритих асигнувань та бюджетних призначень Стороною-1 та протягом трьох робочих днів проінформувати про це Сторону-1.

Пунктом 3.3.21. Договору передбачено, що у разі надходження рішення Сторони-1 про повернення бюджетних коштів в бюджетний період, в якому надавалася фінансова підтримка, Сторона-2 зобов`язана у тижневий строк забезпечити наявність визначеного до повернення обсягу асигнувань на реєстраційному рахунку, відкритому в органах Казначейства України, виділеного Стороною-1 на реалізацію Проєкту, для подальшого корегування відкритих асигнувань та бюджетних призначень. У разі надходження рішення Сторони-1 про повернення бюджетних коштів після завершення бюджетного періоду в якому надавалася фінансова підтримка, Сторона-2 зобов`язана у тижневий строк перерахувати кошти в дохід державного бюджету та протягом трьох робочих днів поінформувати про це Сторону-1 з наданням завірених копій підтвердних документів.

Сторона-2 зобов`язується у разі наявності адміністративних витрат, здійснювати їх на організаційне та матеріально-технічне забезпечення для виконання (реалізації Проєкту) в сумі не більше 20 відсотків загального обсягу коштів фінансової підтримки. (п.3.3.23 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року Позивачем надано Відповідачу грошові кошти у розмірі 102 885 грн. 00 коп., що підтверджується розподілом відкритих асигнувань №87 від 01.10.2020 року. (а.с.23)

Крім того, на виконання умов Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року Відповідач надав Позивачу уточнений звіт про обсяг використаних бюджетних коштів загального фонду від 29.12.2020 року, за яким було використано 72 910 грн. 00 коп. бюджетних коштів, з яких на адміністративні витрати витрачено 29 280,00 грн. (а.с. 26-29)

Згідно з аудиторським звітом державного фінансового аудиту №000400-24/8 від 07.03.2025 року, складеним Державною аудиторською службою України, встановлено, що згідно з Порядком № 156 на адміністративні витрати повинно бути витрачено 20 відсотків обсягу бюджетних коштів фінансової підтримки, не більше 18 227,50 грн., тобто Громадською спілкою «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» зайво використано 11052,50 грн. (а.с.30-37)
25.03.2026 року Позивач надіслав на адресу Відповідача лист №2525/1.8/17-26 від 29.01.2026 з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 11 052 грн. 50 коп., що підтверджується роздруківкою з офіційного вебсайту Акціонерного товариства «Укрпошта». (а.с.38-39)
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач здійснив адміністративні витрати на організаційне та матеріально-технічне забезпечення для виконання (реалізації Проєкту) в сумі більше 20 відсотків загального обсягу коштів фінансової підтримки. Таким чином, заборгованість Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» перед Позивачем становить 11 052 грн. 50 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» 3% річних у розмірі 355 грн. 19 коп. та інфляційні у розмірі 1 046 грн. 58 коп.
Заперечуючи проти позову, Відповідач заявив про застосування загального строку позовної давності до вимог Позивача. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Міністерства у справах ветеранів України не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Внаслідок укладення Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року Позивачем надано Відповідачу грошові кошти у розмірі 102 885 грн. 00 коп., що підтверджується розподілом відкритих асигнувань №87 від 01.10.2020 року. (а.с.23)
Згідно з п..3.3.17 Договору після реалізації Проєкту, не пізніше п`ятнадцятого числа місяця, наступного за тим, в якому відбувся захід, а у разі проведення заходу наприкінці року - не пізніше 20 грудня, надати Стороні-1 на затвердження фінансовий звіт про обсяг використаних бюджетних коштів та підсумковий звіт про виконання договору за встановленими Стороною-1 формами.
Так, на виконання умов Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року Відповідач надав Позивачу уточнений звіт про обсяг використаних бюджетних коштів загального фонду від 29.12.2020 року, за яким було використано 72 910 грн. 00 коп. бюджетних коштів, з яких на адміністративні витрати витрачено 29 280,00 грн. (а.с. 26-29)
Сторона-2 зобов`язується у разі наявності адміністративних витрат, здійснювати їх на організаційне та матеріально-технічне забезпечення для виконання (реалізації Проєкту) в сумі не більше 20 відсотків загального обсягу коштів фінансової підтримки. (п.3.3.23 Договору)
Згідно з аудиторським звітом державного фінансового аудиту №000400-24/8 від 07.03.2025 року, складеним Державною аудиторською службою України, встановлено, що згідно з Порядком № 156 на адміністративні витрати повинно бути витрачено 20 відсотків обсягу бюджетних коштів фінансової підтримки, не більше 18 227,50 грн., тобто Громадською спілкою «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» зайво використано 11052,50 грн. (а.с.30-37)
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). 
Державний фінансовий аудит є різновидом державного фінансового контролю і полягає у перевірці та аналізі органом державного фінансового контролю фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю. Результати державного фінансового аудиту та їх оцінка викладаються у звіті. (ст.3 Закону)
Статтею 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:
- перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо) (п. 1);
- проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється (п.12);
- при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).
Акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Акт ревізії (аудиту) не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії (аудиту) є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на виконання сторонами своїх зобов`язань за договором і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.
За умови існування між сторонами договірних правовідносин, встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України. (подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/12793/17, від 21.05.2018 у справі №922/2310/17, від 07.12.2021 у справі №922/3816/19 та від 01.12.2022 у справі №922/2810/21).
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 917/1064/17 зауважено, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками аудиторський звіт у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Аудиторська перевірка, результати якої оформлені відповідною довідкою та Актом, не можуть змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 910/17984/16 аудиторська довідка не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Аудиторська довідка не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Аудиторська довідка є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який її склав. Викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто аудиторська довідка не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Аудиторська довідка не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася. Аудиторська довідка є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Аналогічні висновки наведені також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/3816/19 від 07.12.2021.
Суд також зазначає, що аудиторський звіт не є обов`язковим для сторін за господарсько-правовим договором в силу ст. 19 Господарського кодексу України, яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності з боку контролюючих органів державної влади, а чинне законодавство України не покладає на виконавця робіт обов`язку після прийняття замовником цих робіт без зауважень та заперечень, у разі виявлення в процесі перевірки контролюючим органом завищення вартості робіт, обов`язку повернути відповідну суму завищення.
Внутрішній аудит, як система контролю за діяльністю підконтрольних суб`єктів, створюється з метою ефективної оцінки та вдосконалення системи внутрішнього контролю та управління ризиками.
Більш того, відповідно до ч. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни в договорі після його виконання сторонами не допускається.
Отже, аудиторський звіт не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання Відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти, оскільки за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.
Суд зазначає, що у ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
При цьому, Судом враховано, що станом на час розгляду справи Договір про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року є чинним, у встановленому законом порядку його недійсним не визнано.
Враховуючи викладене, Суд зазначає, що оскільки правовідносини з надання фінансової підтримки виникли на підставі договору, ціна договору визначена за узгодженням сторін, виявлені Державною аудиторською службою України порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть його змінювати. 
Крім того, Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Аналіз змісту умов Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року свідчить, що правила встановленні статтею 213 ЦК України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору щодо визначення конкретних контролюючих органів, за наслідками проведення перевірки яких у Відповідача виникає обов`язок з повернення грошових коштів, а тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
З огляду на викладене, Суд зазначає, що умови Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року слід тлумачити на користь Відповідача щодо невизначення Сторонами даного правочину конкретно визначеного контролюючого органу, наслідків виявлення контролюючим органом порушень під час виконання умов спірного правочину. 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Так, Суд звертає увагу, що умовами Договору про надання фінансової підтримки №22 від 29.09.2020 року не визначені правові наслідки порушення зобов`язання Відповідача в частині здійснення адміністративних витрат на організаційне та матеріально-технічне забезпечення для виконання (реалізації Проєкту) в сумі більше 20 відсотків загального обсягу коштів фінансової підтримки. 
За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Позивача з посиланням на аудиторський звіт державного фінансового аудиту №000400-24/8 від 07.03.2025 року, складеним Державною аудиторською службою України, щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 11 052 грн. 50 коп.
Разом з тим, Суд зазначає, що частинами 1, 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позовом у процесуальному розумінні є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.
Підстави позову становлять ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, вказуючи при цьому на докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
В свою чергу, на суд покладений обов`язок перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У частині 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, зазначені норми закону визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.
Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Проте, Суд зазначає, що при зверненні до суду з вказаним позовом Позивачем самостійно не визначена правова природа заявленої до стягнення суми у розмірі 11 052 грн. 50 коп., зокрема, чи є вказана сума збитками, шкодою, надмірно перерахованою сумою та інше, тобто не визначені правові підстави позову для можливості захисту порушеного права Позивача. 
За таких підстав, Суд зазначає, що Позивачем в установленому статтями 74, 76 Господарського процесуального кодексу України порядку не доведено належними та допустимими доказами протиправної поведінки Відповідача у вигляді порушення договірного зобов`язання, яка спричинила шкідливий результат для зобов`язаного контрагента. 
Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Міністерства у справах ветеранів України в частині стягнення з Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» заборгованості у розмірі 11 052 грн. 50 коп. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. 
Крім того, Позивач просив суд стягнути з Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» 3% річних у розмірі 355 грн. 19 коп. та інфляційні у розмірі 1 046 грн. 58 коп.
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проте, позовні вимоги Позивача в частині стягнення з Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» 3% річних у розмірі 355 грн. 19 коп. та інфляційних у розмірі 1 046 грн. 58 коп. також не підлягають задоволенню, як похідні вимоги від основного зобов`язання, в задоволенні якого Судом відмовлено. 
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Міністерства у справах ветеранів України до Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» про стягнення заборгованості у розмірі 12 454 грн. 27 коп. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується Заяви Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» про застосування строків позовної давності до позовних вимог Міністерства у справах ветеранів України, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
УХВАЛИВ
1. У задоволенні позовних вимог Міністерства у справах ветеранів України до Громадської спілки «СПІЛКА ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ З РОСІЄЮ» про стягнення заборгованості у розмірі 12 454 грн. 27 коп. - відмовити у повному обсязі. 

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26 серпня 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин